Мартина Линден
Не е жена за принц?
Как Алина повярва, че може да бъде щастлива отново

Превод от немски: Горан Райновски, Светлана Старирадева, 2013

chitanka.info

Алина Вагнер гледаше смаяна в телевизора и все още не можеше да осъзнае новината, която бяха съобщили преди няколко минути. При трагичен инцидент, беше загинал принц Йоханес фон Ротенбух — бившият приятел на Алина и любовта на живота й. Йоханес също я обичаше, но не успя да се противопостави на родителите си, които отказаха да приемат жена без благородно потекло.

Фактът, че Алина беше родила две прекрасни близначета — деца на Йоханес — не трогна особено старите принц и принцеса. Те бяха убедени, че Алина е забременяла само за да докопа сина им заради титлата и парите му. Родителите на Йоханес изобщо не се интересуваха от това какво изпитваше Алина. А тя чувстваше болка — силна, непреодолима и задушаваща болка.

— Кога пак ще ходим в приказната градина, мамо? — попита Шарлоте Вагнер и погледна майка си умолително с големите си кафяви очи. — Искам пак да се кача в кулата на Рапунцел.

— Днес е студено за това, миличка — отвърна Алина Вагнер и прокара ръка през русата коса на дъщеричката си. — Все още е февруари. През март времето ще се затопли и ще можем да отидем в Лудвигсбург.

— Колко остава дотогава, мамо? — попита Доминик — братчето близнак на Шарлоте. Той също имаше тъмноруса коса и големи кафяви очи.

Алина си помисли колко много и двамата приличаха на баща си и с умиление си спомни за него.

— Още четири седмици, Доминик — отговори тя. — Видяхте ли, че в градината са поникнали първите кокичета? Пролетта ще дойде много скоро.

Алина се огледа за четката за зъби на сина си и не след дълго я откри и му я връчи.

— А кога е Великден? — попита Шарлоте.

— След няколко седмици — отвърна Алина. — Готова си, миличка. Избери си книжка, от която да ви почета.

Алина се чувстваше уморена и напрегната, но все още беше твърде рано за почивка. След като сложеше децата да спят, тя трябваше да отиде в кабинета си на долния етаж и да се заеме с набирането на дисертацията, която й донесе един млад асистент преди три дни.

— Утре е мой ред да избирам приказка — заяви Доминик и се нажабури. — Завиждам на животните, защото не трябва да си мият зъбите.

— Не е така — отвърна сестра му. — Леля Сузане мие зъбките на кучето си. Аз съм я виждала.

След малко двамата си легнаха, а Алина им почете от „Малкият принц“ — любимата книга на Шарлоте. Йоханес, бащата на близнаците, също много обичаше тази книга и дори й беше цитирал откъси от нея при срещите им.

Алина ги целуна за лека нощ, погледна ги как сладко са заспали, изгаси лампата и излезе от стаята им.

Тя си направи чаша чай, отиде в кабинета си и седна пред компютъра на бюрото. Беше малко след осем и тя се надяваше да може да поработи поне два часа, без да я притеснява никой и нищо. Днес просто не й беше ден. От сутринта изпитваше някакво особено безпокойство — неприятно чувство, което не можеше да обясни, но и да забрави. Децата бяха здрави, тя също се чувстваше добре, нямаше неплатени сметки, беше прекарала съботната вечер с приятелката си и се бяха забавлявали чудесно — нямаше причина да е неспокойна, но въпреки това чувството не я напускаше.

Въпреки опасенията си, че няма да може да се концентрира върху работата си, Алина успя да събере мислите си и когато след два часа видя какво е свършила, остана много доволна от себе си. Младата жена реши да си направи още чай и да седне да погледа телевизия в дневната, отпускайки се след дългия ден.

Алина остави чашата с чай на масичката и включи телевизора. До новините оставаха още няколко минути и тя реши да излезе на терасата, за да подиша чист въздух.

Къщата, в която Алина живееше с двете си деца, беше наследство от майка й починала наскоро. Към нея имаше градина, в която близнаците си играеха с удоволствие. Къщата беше обградена от черешови дървета, които скриваха от хоризонта замъка Райхенберг.

Младата жена погледна към небето — нямаше нито луна, нито звезди, а само черни облаци, надвиснали докъдето стигаше погледът й.

Алина чу, че новините щяха да започнат след малко, върна се вътре и се разположи удобно в едно кресло, вземайки с две ръце голямата си чаша с чай.

Говорителят съобщаваше само неприятни новини. Алина отпи от чая и се замисли, че всяка вечер включваше телевизора само за да гледа новините — просто нямаше време за нищо повече.

Тя погледна към екрана и изтръпна. На него бяха показали снимка на принц Фон Ротенбух и съпругата му Джорджина. Алина остави чашата на масичката. След няколко секунди говорителят съобщи нещо, на което тя отказа да повярва. Принц Йоханес и принцеса Джорджина бяха загинали при инцидент с ферибот в Африка.

Алина си помисли, че може би беше станала някаква грешка, но сърцето я заболя толкова силно, че имаше чувството, че ще се задуши от болката. Йоханес не можеше да е мъртъв… трябваше да е някаква грешка… сигурно го бяха сбъркали с някой друг със същото име…

Тя пусна телетекста и отиде на страницата с новините. Беше истина — принц Йоханес и съпругата му Джорджина бяха загинали при трагичен инцидент по-рано през деня.

Алина стана и отвори една от стъклените витрини на бюфета. Оттам извади кутия със снимки и с треперещи ръце повдигна капака й. От най-горната снимка се усмихваше Йоханес. Тя усети, че по лицето й започнаха да се стичат сълзи. Той беше мъртъв, а децата му никога нямаше да могат да се запознаят с баща си.

Алина взе кутията и седна обратно в креслото. Тя започна да вади снимките една по една и да ги слага на масичката.

Срещна Йоханес, когато беше само на осемнайсет години през първата си ваканция без майка си. Той беше по-голям от нея — точно беше навършил двайсет и седем. Оттогава бяха минали цели шест години, а тя си спомняше срещата сякаш беше вчера…

На повечето от снимките Алина беше с него. И двамата изглеждаха много щастливи, усмихвайки се пред апарата. Любимата й снимка беше тази, на която двамата се държаха за ръце на стълбите на храма на Хатшепсут в Египет. На следващите снимки бяха в Щутгарт и Фрайбург. Щастието им обаче продължи по-малко от шест месеца. Родителите му ги разделиха още преди близнаците да се родят.

Алина сложи снимките обратно в кутията, която върна във витрината на бюфета. Точно до кутията стоеше малка папка с изрезки от вестници и списания, в които надълго и нашироко беше описана любовта на принца и обикновеното момиче Алина. Първо всички бяха започнали да пишат за бъдещата им сватба, но после нещата се промениха и се появиха много статии, в които Алина беше очернена като златотърсачка, която чрез принца целеше да се домогне до парите и титлата на семейството му.

Младата жена затвори витрината и отново седна в креслото. Просто не знаеше как на другата сутрин ще каже на децата си, че баща им вече го няма.

Може би беше по-добре да не им казва нищо — все пак двамата познаваха татко си само от снимката, която им беше показвала, и никога не бяха се запознавали с него на живо.

Алина не се съмняваше в любовта на принц Йоханес, но в същото време се чувстваше предадена от него. Беше убедена, че Йоханес трябваше да постави на първо място любовта и децата си, а не мнението на консервативните си родители, които отказаха да приемат обикновено момиче без благороднически произход за снаха.

„С теб можехме да бъдем много щастливи, Йоханес“ — помисли си тя и изгаси лампите на приземния етаж. Алина тръгна по стълбите нагоре и й се прииска сега да си поговори с приятелката си Сузане. Беше обаче много късно и не искаше да я притеснява.

Алина внимателно отвори вратата на детската стая и влезе вътре на пръсти. Чуваше се само равномерното дишане на Доминик и Шарлоте, които спяха дълбоко. Те нямаха никаква представа за лукса, в който можеха да живеят, ако баща им беше проявил доблест и смелост да защити любовта си с майка им. Сега те водеха живот на напълно нормални деца — без домашни помощници, шофьори и детегледачки. Баща им не беше имал тази свобода, когато е бил на тяхната възраст, за него са се грижели цяла армия служители в семейния замък.

Алина излезе от детската стая и отиде в своята спалня. Погледът й се спря върху снимката на майка й.

— Много ми липсваш, мамо. Ако знаеш колко много ми липсваш — тихо каза тя.

Тази вечер повече от всичко имаше нужда от подкрепата на силен човек като майка си.

След почти безсънната нощ Алина прекара повече време от обикновено, правейки сутрешния си тоалет. Не искаше никой да забележи тъмните кръгове под очите й. Днес сигурно всички вестници щяха да пишат за трагичната смърт на принц Йоханес и съпругата му. Темата беше водеща в ранните новини в шест сутринта. През последните няколко години Алина почти не беше притеснявана от журналисти, но сега беше сигурна, че щяха да се сетят за връзката й с принца и децата, които имаше от него.

Алина и децата закусваха, когато телефонът иззвъня.

— Как си, Алина — загрижено попита Сузане Бек. Приятелката й беше чула ужасната новина по радиото. — Ако имаш нужда от нещо, мога да дойда веднага.

— Добре съм, Сузи — отвърна Алина и й обясни, че още снощи беше разбрала за трагедията. — Ще заведа Доминик и Шарлоте на детска градина и ще дойда да те видя.

— Супер — отвърна Сузане. — Каня те на кафе в „Долмити“. Ще оставя Хайке сама в магазина. За два часа няма да има проблем да се справи и без мен.

— И ние искаме да дойдем при леля Сузи и Тигър — каза Доминик и погледна намусен в чашата си с какао. — Не обичам каймак.

Алина махна каймака от чашата му.

— Друг път ще ви заведа при леля Сузи — каза тя. — Шарлоте, не си играй с хляба!

— Исках сирене, а не шунка, мамо! Три пъти ти казах! — сърдито отговори малката русокоска.

Алина не беше чула дъщеричката си. Тя взе шунката от чинията й и й подаде сиренето.

— Ако не си изядете закуската, за обяд няма да получите спагети — каза Алина и ги погали по главите.

— Аз ще си изям всичко — каза Доминик и за доказателство напълни устата си с половината му останало хлебче.

Детската градина не беше далеч от къщата. Обикновено Алина водеше децата пеша, но днес ги закара с колата, защото после щеше да отиде при Сузане.

Алина паркира и помогна на децата да слязат от задната седалка. Тя забеляза особения начин, по който я гледаха две майки, които също бяха докарали децата си тази сутрин.

— Добро утро, госпожо Вагнер — поздрави я с пресилена любезност друга майка на входа на детската градина.

— Добро утро, госпожо Новак — отвърна Алина, помагайки на близнаците да свалят анораците и ботушките си. Веднага след като се преобуха, те тичешком влетяха в стаята за игра — нямаха търпение да започнат да играят с връстниците си.

Алина размени няколко думи с една от възпитателките и се върна при колата си. Тя усещаше погледите на всички. Те сякаш пробиваха дупка в гърба й.

Разстоянието от детската градина до улица „Уланд“, където се намираше бутикът на Сузане, не беше голямо и след няколко минути Алина пристигна при приятелката си. Тя паркира на платен паркинг точно до магазина, защото всяка сряда на тази улица се организираше пазар и щеше да е почти невъзможно да намери място за паркиране.

Когато видя приятелката си да влиза, Сузане стана и я прегърна.

— Всички говорят за инцидента в Африка — каза тя. — Сигурно не ти е лесно.

— И на мен не ми излиза от главата — отвърна Алина. — Още не мога да повярвам, че вече го няма.

— Представям си как е — отвърна Сузане и се обърна към служителката си: — Отиваме в „Долмити“, Хайке — каза тя. — Ако има нещо спешно, мобилният ми телефон е с мен.

— Разбира се, госпожо Бек — отвърна Хайке и отиде при една клиентка, която беше взела две рокли и се колебаеше коя от тях е по-подходяща за нея.

— Къде е Тигър? — попита Алина, оглеждайки се наоколо. — Да не си го оставила вкъщи?

Алина не можеше да си представи, че Сузане би отишла, където и да било без малтийската си болонка. Те бяха неразделни.

— Не, тук е, но е отзад в офиса. Той не обича навалицата в пазарните дни — отвърна Сузане.

Алина погледна в офиса на бутика, който се намираше зад пробните. Тигър лежеше на диванчето си и лениво примижаваше.

— Името Тигър много му отива — засмя се Алина.

— Да, нали? — отвърна Сузане. — Том понякога имаше много странни идеи — каза тя и при мисълта за бившия й приятел по лицето й премина сянка. Той й беше подарил Тигър за рождения й ден преди четири години, а малко след това я беше напуснал. Един ден просто й каза, че обича друга и си тръгна.

Двете приятелки преминаха през пазара и стигнаха до „Долмити“. Кафенето беше отворено от няколко дни след зимната пауза, през която го ремонтираха. В най-далечния от вратата ъгъл имаше свободна маса за двама.

Те си поръчаха капучино и Алина й разказа за погледите на всички, които я срещаха тази сутрин.

— Само се надявам журналистите да не се сетят за мен и да започнат отново да ровят в живота ми — каза тя. Сервитьорът донесе напитките. — Децата са още малки, а и аз не ги запознах с баща им… а ето че вече е твърде късно. Не знам дали беше правилно, че взех парите, които той ми даде за отглеждането им.

— Разбира се, че е било правилно — отвърна Сузане. — С тях успя да стъпиш на крака и сега се оправяш сама с фирмата си за набор на текстове и легализация. Ти похарчи тези пари за децата, Алина, не се обвинявай за нищо.

— Права си — отвърна Алина и се сети за принц Йоханес, който реши да се подчини на волята на родителите си и да я остави. Семейството му изпрати адвоката си, който й предложи пари за отглеждането на децата и й обясни, че повече никога не трябва да се вижда с Йоханес. Тя се задължаваше да не дава изявления за връзката си с принца, а майка й я беше посъветвала да си наеме адвокат и да договори по-висока сума. Алина отказа. Някой от служителите на семейството на принца обаче беше проговорил пред журналистите и много скоро те знаеха за всичко, случило се между Йоханес и Алина. В пресата се изписаха тонове неистини за нея — че е златотърсачка и нагаждачка, която е вкарала в леглото си принц Йоханес заради парите и титлата му.

— Страхувам се, че когато започнат да пишат за погребението на принца, журналистите отново ще се сетят за парите, които ми плати семейството му — каза Алина. — Спомняш ли си, че жълтата преса се сети за тях, когато Йоханес се ожени за Джорджина.

— Може би трябва да заминеш за малко, докато утихне всичко — предложи Сузане. — Например във вилата ми на Боденското езеро.

— Може и да приема, Сузи — замислено каза Алина. — Може и да приема…

Сузане я погледна замислено.

— Ще отидеш ли на погребението му?

— Не знам… наистина не знам — отвърна Алина, гледайки съсредоточено в чашата си. — Чувствата ми към него отдавна изстинаха, Сузи. Или поне така си мислех до вчера. Сега обаче не съм сигурна… никак не съм сигурна… — тя въздъхна и продължи: — Ние се обичахме истински. Когато го срещнах, нямах представа кой е или кое е семейството му — тихо каза тя и се сети за прекрасните дни и нощи, които бяха прекарали заедно. — Да, мисля, че ще отида на погребението. Дължа им го — на него и на децата.

— И аз ще дойда, искам да съм до теб — каза приятелката й, слагайки ръка на рамото й. — Йоханес беше добър човек, но се оказа твърде слаб, за да се противопостави на волята на родителите си. Ако не бяха те, вие щяхте да бъдете заедно и да имате цялото щастие на света.

— Права си, Сузи — замислено каза Алина. — Никога няма да забравя мига, в който го срещнах в археологическия музей в Кайро. Тогава той ме попита дали искам да изпия чаша чай с него… Ако ме попиташе същото сега — тук в този момент, пак щях да кажа „да“. Не съжалявам за нищо, Сузи. Не съжалявам за нищо. Аз го обичах, той мен също. Явно не е било писано да сме заедно.

Сред хората, които бяха дошли в църквата в Ротенбух, цареше гробна тишина. Всички знамена в малкото градче бяха свалени наполовина, всички скърбяха за трагично загиналите принц Йоханес и принцеса Джорджина. Небето беше покрито с облаци и изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да завали.

Алина погледна нагоре и се сети, че имаше чадър — явно идеята да го носи винаги със себе си не беше лоша. Тя беше пристигнала в Ротенбух още преди обяд. В един ресторант близо до църквата беше изпила две чаши кафе и си беше поръчала кроасан, който почти не докосна. Днес не й беше до ядене.

Последните няколко дни се бяха превърнали в кошмар за нея. Не само че понесе смъртта на Йоханес много по-тежко, отколкото беше очаквала, но и пресата изписа тонове мастило за нея, за връзката й с принца, за парите, които беше получила от семейството му, и за децата им. Трима репортери бяха идвали в дома й и настойчиво искаха да вземат интервю от нея, но тя им беше отказала.

На въпросите на приятелите и съседите си обаче не можеше да не отговори, макар да не й беше никак лесно да засяга тази болезнена тема. За щастие децата не бяха разбрали какво се беше случило с баща им. Алина за нищо на света не искаше те да страдат заради смъртта на баща си. Той не беше пожелал да стане част от живота им. Не само че не ги посещаваше, но дори не им беше изпращал поздрави за рождения им ден или за Коледа.

Първите черни лимузини започнаха да идват. Алина стоеше най-отпред откъм улицата и виждаше всички пристигащи. Облечени в черно мъже и жени слизаха от колите и се отправяха към портала на църквата, където ги посрещаше Фердинанд фон Зелбитц — секретарят на семейството.

Всяка минута пристигаха нови и нови лимузини. Всички около Алина мълчаха. Една облечена изцяло в черно госпожа зад нея едва сдържаше сълзите си. Ротенбух е бил основан през Средновековието от предците на принц Йоханес и всички в градчето бяха силно привързани и предани на семейството му. Много от жителите на градчето работеха в имотите на семейство Ротенбух и в тухларната фабрика, основана от дядото на Йоханес.

Пред църквата спря поредната лимузина. Един от мъжете, които слязоха от нея, беше познат на Алина. Това беше барон Фредерик фон Раймерс — далечен роднина на семейство Ротенбух. Алина го познаваше от парти, на което бяха с Йоханес преди няколко години. Тя си спомни, че косата му тогава беше тъмноруса, но сега беше по-скоро посивяла. На партито Фредерик фон Раймерс я беше гледал изпитателно и недоверчиво и само при мисълта за това преживяване, покрай което имаше и много други подобни, я побиха тръпки.

От следващата черна лимузина слязоха семейство Халберг — фамилия на принцове от провинция Шлезвиг-Холщайн. Принц Артур фон Халберг, тъмнокос слаб мъж в началото на трийсетте, беше един от най-близките приятели на Йоханес. Алина се беше срещала с него два или три пъти.

И той заедно с родителите си влезе в църквата.

От следващата кола слезе принцеса Алис фон Ротенбух — мащехата на бащата на Йоханес, придружавана от внука си Едуард. Принцеса Алис живееше на остров Капри, където притежаваше голяма луксозна вила. Дълбоко опечалена, тя тръгна към църквата, хванала под ръка внука си, който й помагаше да не падне. Алина предположи, че той ще е бъдещият глава на семейството и наследник на титлата — починалият му баща беше полубрат на стария принц.

След няколко минути пред църквата паркира лимузината на принц Рудолф фон Ротенбух и съпругата му София. Принцесата беше много разстроена от смъртта на сина си и очевидно едва стоеше на краката си. Принцът слезе от колата и й подаде ръка. Двамата тръгнаха към църквата, минавайки покрай Алина. Тя никога не се беше срещала с тях лично, но когато минаха покрай нея, младата жена почти се обърна с гръб към тях — имаше чувството, че беше направила нещо нередно, а те я бяха хванали.

Богослужението се извърши на открито заради големия брой хора, дошли да изпратят принца и принцесата в последния им път, които просто нямаше как да се поберат в църквата. Камбаната огласи целия град. Всеки удар прорязваше сърцето на Алина като нож. Тя заплака, макар че си беше обещала да не го прави. Операторът, носещ на рамото си голяма камера, приближи двата отрупани с цветя ковчега, след това премина през семейството на Йоханес и продължи да снима гостите на печалното събитие.

Службата продължи около час. След като приключи, двата ковчега бяха качени в катафалките, които ги очакваха до църквата. Опечалените с колите си последваха процесията към замъка Ротенбух, където телата на принц Йоханес и принцеса Джорджина щяха да бъдат положени в семейното гробище.

Алина отиде на паркинга, където беше оставила колата си. Отключи я и седна зад волана. Младата жена се облегна назад и затвори очи.

— Сигурно Бог те е изпратил — чу тя гласа на Йоханес. — Ти ангел ли си?

— Не, аз съм съдбата ти — отвърна тя.

Йоханес я погледна сериозно.

— Всичко можеше да е много по-различно, Алина — каза й той.

Алина отвори очи. Тя си спомни Йоханес, страстните му прегръдки и красивите му очи. Той я обичаше, но се страхуваше да се изправи срещу семейството си. Тя нямаше късмета да бъде негова жена и децата й да имат баща, когото да познават.

Алина не можеше да си отиде вкъщи. Искаше да види Йоханес за последен път отблизо. За последен път…

Младата жена излезе от колата, отиде до магазина за цветя и купи букет рози и една ваза. Тя ги сложи на задната седалка на колата си и тръгна към замъка. Малко преди да стигне до парка на замъка, зави и тръгна по черен път през гората.

След няколко минути стигна до малка поляна, на която имаше параклис, скрит зад високи храсти. Йоханес я беше довел тук веднъж и й беше показал голяма икона на Дева Мария. Модел за нея била млада жена от семейството му, живяла през XIX век.

Параклисът беше заключен, но Алина знаеше, че ключът за катинара стои зад един камък в стената. Тя взе хладното парче метал, отключи и отвори вратата. Отвътре я лъхна застоял въздух — явно никой не беше идвал тук от месеци.

Алина излезе от параклиса и взе от колата си вазата и розите. Тя напълни вазата с вода от кладенеца пред параклиса и отиде пред украсения със сребърни орнаменти величествен олтар. През изрисуваните със стенописи прозорци се процеждаше съвсем малко от и без това оскъдната светлина. Стъпките на Алина отекваха по каменния под на малкото помещение.

Младата жена постави вазата с розите пред олтара и запали свещите, които беше взела със себе си. Пламъчетата им хвърляха отблясъци по каменните стени. Светлината от свещите ясно огряваше очите на Дева Мария на иконата. Алина и за миг не се усъмни, че модел за иконата е била някоя прабаба на Йоханес — тя имаше същите очи като неговите. Близнаците също ги бяха наследили от баща си.

Сякаш изпаднала в транс, тя вдигна ръка и погали лицето на иконата.

— Почивай в мир, Йоханес — тихо каза тя. — Почивай в мир, мили мой — повтори тя и заплака.

Принцеса София фон Ротенбух посещаваше гробовете на сина си и снаха си всеки ден след погребението. От смъртта им беше изминала една седмица. И последните гости, които бяха дошли в замъка за погребението, си бяха заминали рано сутринта.

Между дебелите, сиви стени на замъка Ротенбух властваше тягостна тишина. Само преди по-малко от месец той беше огласен от стотици хора, дошли, за да отпразнуват заедно с принц Рудолф петдесет и осмия му рожден ден.

Служителите в замъка се стараеха да говорят помежду си колкото се може по-малко и стъпваха тихо, почти на пръсти, сякаш за да не смутят вечния покой на принца и съпругата му.

Принцесата се оттегли в покоите си. Тя сложи черната си шапка на едно от креслата, тапицирано с червено кадифе, свали ръкавиците си и ги постави до шапката. Палтото си беше дала на посрещналия я още в преддверието иконом.

Над голямото й старинно бюро имаше портрет на Йоханес и Джорджина в сватбения им ден. Принцесата погледна сина си, който я гледаше от стената сериозен и замислен.

Тя и съпругът й ги бяха посъветвали да не приемат поканата на приятелите им от Южна Африка. Пътуването до там беше дълго, климатът в страната — много горещ и влажен, а Джорджина беше бременна в четвъртия месец и очакваше син — наследник на рода.

— Кой да предположи, Йоханес, кой да предположи… — тихо каза принцесата и се просълзи.

В стаята влезе принц Фон Ротенбух, който отиде до съпругата си и я прегърна.

— Трябва да се примирим със смъртта му, София — каза той. — Нищо друго не ни остава. Нищо друго.

— Спомням си деня на раждането му толкова ясно… сякаш беше вчера — сякаш на себе си каза принцесата и седна в едно от кадифените кресла. Съпругът й седна срещу нея. — Тогава не знаехме, че той ще бъде единственото ни дете…

— Как можехме да предположим — въздъхна принцът. — Ти имаш шестима братя и сестри, а аз… аз имам поне един полубрат. На раменете на Йоханес беше отговорността да продължи семейството ни. А сега… сега той взе със себе си в отвъдното неродения си син.

Принцът отново въздъхна и погледна портрета на стената.

— Как можаха да са толкова лекомислени? — тихо каза той.

— Аз също изтръпвам при мисълта, че един ден принц Ротенбух ще бъде този никаквец Едуард — каза София, сякаш прочела мислите на мъжа си и стисна устни. — Та той не е постигнал абсолютно нищо в живота си досега.

В съзнанието и на двамата изникна образът на Едуард, който беше дошъл в замъка за погребението на Йоханес и се разхождаше по коридорите и стаите му сякаш беше негов господар.

— Аз ще направя всичко по силите си, за да не допусна Едуард да наследи титлата и фамилията ни — решително заяви принцът и сложи ръка на рамото на съпругата си. — Ние имаме наследник, в чиито вени тече нашата кръв, София.

Тя го погледна учудено, но след няколко секунди разбра какво имаше предвид.

— Имаш предвид извънбрачния син на Йоханес Доминик, нали?

— Детето не е виновно за необмислените постъпки на баща си. Ако го признаем за наш наследник и го вземем в замъка, може да се превърне в достоен наследник на семейството ни.

Принцесата се замисли за Алина и близнаците. Тя съжаляваше, че нямаше никакъв контакт с внуците си, но не можеше да се противопостави на непреклонния си съпруг.

— След всичко случило се, не мисля, че госпожа Вагнер ще се съгласи на нещо подобно — каза тя.

— Нека аз да се погрижа за това, София — отвърна мъжът й. — Тази жена е безскрупулна и като разбере колко пари ще й дам, няма да има никакъв проблем да вземем Доминик при нас и да го отгледаме като истински бъдещ принц. Тази Алина ще продаде и майка си за пари — презрително каза той.

— Ами Шарлоте?

— Не. Тя ще остане при майка си. Момичето не ме интересува. За мен е важен само Доминик — бъдещият наследник на фамилията Ротенбух.

Принцът се изправи и отиде до сватбения портрет на сина си и снаха си.

— Не съм мислел, че ще се наложи да прибягна до това, Йоханес — каза той. — Оказва се обаче, че твоята грешка може да се окаже решаваща за бъдещето на семейството ни.

— Не може просто да вземеш детето от майка му — каза принцеса София. — Смятам, че трябва да дадем възможност на тази жена да стане част от семейството ни, за да могат Доминик и сестра му…

— Отиваш твърде далеч, София — прекъсна я той. — Доминик трябва да бъде отделен от майка му, за да може да получи необходимото образование и възпитание, което да го направи достоен наследник на семейството ни. Даже съм намерил точния човек, който да преговаря с госпожа Вагнер. Артур не се върна с родителите си в Шлезвиг-Холщайн, а замина за Щутгарт. Веднага ще му се обадя.

— Няма ли да е по-добре да оставим адвокатите ни да се справят с тази задача? — попита принцеса София.

Принц Артур фон Халберг беше най-добрият приятел на сина й и едва ли щеше да се съгласи да участва в плана на съпруга й. От друга страна той беше задължен на семейство Ротенбух, защото преди време те бяха помогнали на фамилията му финансово в много трудна ситуация.

— Артур е адвокат, а семействата ни са в много близки отношения от поколения. Кой, ако не той, може да се справи с тази задача? — каза принц Рудолф. — Не искам обществеността и медиите да започнат да гледат на бездарния ми племенник като на наследник на фамилията. Още сега ще се обадя на Артур — трябва да се действа бързо — допълни принцът и набра мобилния му номер.

Веднага щом видяха майка си да идва в детската градина, за да ги вземе, те се втурнаха радостно към нея. Тя ги вдигна и ги прегърна.

— Искате ли следобед да отидем на басейна във Вайблинген? — попита ги тя.

— Супер — извика радостно Шарлоте.

Доминик изтича до колата на майка си и попита:

— Защо не отидем на басейна веднага след като се нахраним?

— Защото трябва да проведа няколко важни телефонни разговора — отговори майка му, отвори вратите и им помогна да седнат в детските си столчета.

— Аз мога сама да си сложа колана, мамо. Вече съм голяма! — каза Шарлоте и бутна ръката на Алина.

Доминик взе плюшения си лъв и го сложи да седне до себе си на задната седалка.

— Мамо, аз принц като от приказките ли съм? — неочаквано попита той. — Тимо каза, че баба и дядо живеели в замък, в истински замък, представяш ли си?

— Ако Доминик е принц, аз принцеса ли съм, мамо? — попита Шарлоте. — Искам корона като на принцесите от приказките. И…

— Аз пък искам да съм пират — прекъсна я Доминик. — Короните са скучни.

— Не са скучни! — отвърна ядосано сестричката му.

Алина въздъхна.

— Ще говорим вкъщи за това — каза тя. Беше се случило това, от което се опасяваше. Миналото й не можеше да бъде заличено, а ето че това вече се отразяваше и на децата й. — Трябва да напазаруваме — каза Алина и запали двигателя.

— Ще ми купиш ли сладолед? — с надежда я погледна Шарлоте.

— Не, много е студено за сладолед — отвърна майка й.

— А гумени мечета? — попита Доминик и взе плюшения си лъв в ръце. — Симба иска гумени мечета.

— Ами тогава не трябва да го разочароваме — усмихна се Алина и зави по улицата, която щеше да я отведе до най-близкия магазин за хранителни стоки. — Симба може да даде и на нас да пробваме от мечетата му.

След като се нахраниха, Алина взе кутията със снимки от витрината и я сложи на масичката в хола. Тя разказа на близнаците кой е бил баща им и им показа снимките си с него. Не й беше лесно да обясни на децата нещата така, че да не ги обърка или разстрои.

— Значи аз съм принцеса! — извика Шарлоте, когато видя на една от снимките замъка Ротенбух. — Татко защо не носи корона?

— Той не е крал — отвърна майка й. — Ние с татко ви не сме се женили, затова вие не сте принц и принцеса. Вие сте Вагнер — също като мен — не Фон Ротенбух.

— Ти не си ли искала да се ожениш за татко? — попита Доминик и лапна палеца на лявата си ръка.

— Извади пръста от устата си, Доминик — скара му се майка му. — И се казва омъжиш, не ожениш — каза тя и тихо въздъхна. — С татко ви искахме да се оженим, но за принцовете това не е толкова лесно, колкото за обикновените хора като нас. Те трябва да се съобразяват с волята и желанията на семейството си. Татко ви трябваше да се ожени за друга жена, макар че не искаше.

— Той сигурно е бил много тъжен — каза Шарлоте.

— Да, той беше тъжен. Много, много тъжен — отвърна Алина.

— А татко защо не е идвал да ни види? — попита Доминик.

— Той имаше много работа.

— А не може ли да дойде при нас сега? — попита Доминик, гледайки снимката на усмихнатия си баща на масичката.

— Той не може да дойде при нас, миличък. Заедно с жена си е починал при трагичен инцидент в Африка.

— Значи татко и жена му сега са при Бог, така ли? — попита Шарлоте, скочи от дивана и отиде до вратата на терасата, поглеждайки към небето.

— Да — каза Алина, едва сдържайки сълзите си.

— Сигурно татко сега ни гледа отгоре и се грижи нищо да не ни се случи — замислено каза Доминик. — Ако му помахам, той ще ме види ли?

Шарлоте отвори вратата на терасата и излезе, а брат й я последва. Двамата погледнаха към небето и започнаха да махат с ръка.

Алина сложи близнаците да спят и разтреби кухнята. Тя включи кафемашината и си направи чаша силно кафе. Младата жена се надяваше, че децата ще поспят поне един час.

В мислите си тя отново беше при Йоханес. Изпитваше силна болка винаги когато се сетеше за трагичната му смърт. Алина се замисли за родителите му, които със сигурност страдаха не само за изгубения си син, но и за това, че родът им нямаше да бъде продължен от техен наследник.

Алина чу двигател на кола пред къщата, но реши, че някой идва при съседите и не му обърна внимание. След малко на вратата се позвъни. Тя оправи косата си, приглади роклята си и отвори. На вратата стоеше висок елегантно облечен мъж. Тя си спомни, че го беше видяла на погребението преди няколко дни.

— На какво дължа честта на посещението ви, принц Артур? — любезно попита тя.

— Виждам, че си спомняте за мен, госпожо Вагнер. Това ме радва — отвърна принц Артур фон Халберг и й подаде ръка за поздрав. — Мога ли да вляза?

— Моля, заповядайте — отвърна тя. — Само трябва да сме тихи, защото децата спят.

— Жалко, щеше да ми е приятно да се запозная с тях.

— Откога приятелите на семейство Ротенбух се интересуват от децата ми? — попита тя. — Йоханес не намери за нужно да дойде и да ги види дори един-единствен път през живота си.

— Обстоятелствата не му позволяваха — отвърна дипломатично Артур. Той никак не беше доволен от мисията, с която го бяха пратили тук. Прие я само защото беше най-добрият приятел на Йоханес, а семейството му беше задължено на фамилия Фон Ротенбух.

— Обстоятелствата — повтори Алина, водейки го към дневната. Снимките все още бяха на масичката и Артур веднага ги забеляза.

— В детската градина са говорили на Доминик и Шарлоте за баща им. Не ми остана нищо друго, освен да им покажа снимките и да им обясня кой е бил той — каза Алина, забелязвайки погледа му. — Моля, седнете. Желаете ли чаша кафе?

— С удоволствие — отвърна Артур и седна. Артур не беше виждал Алина от години. Беше омагьосан от нея още на първата им среща, а сега установи, че младата жена изобщо не се беше променила след раждането и беше все така прекрасна. Беше сменила само прическата си — сега русата й коса беше прибрана в кок, което я правеше още по-красива.

Отивайки към кухнята, Алина се замисли защо ли беше дошъл принц Артур. Дали искаше да говорят за Йоханес, или семейство Ротенбух го бяха изпратили с някаква цел? Ако беше второто, Алина знаеше, че не може да очаква нищо добро.

Когато се върна в дневната, носейки поднос с кафе, тя завари принца да гледа една от снимките на близнаците, направена на Коледа.

— Колко приличат на Йоханес — каза той.

Алина сложи таблата на масата.

— Мляко или захар?

— Не, благодаря, предпочитам го чисто.

— Защо сте дошли при мен? — попита Алина, сядайки срещу него. — Едва ли е само за да видите как сме с децата.

Артур не бързаше да отговори. Той отпи от кафето си, след което я погледна замислено. Нямаше смисъл да увърта.

— Идвам по поръчение на принц и принцеса Фон Ротенбух — каза той и пак отпи от кафето си, защото усети, че гърлото му е пресъхнало. — Със смъртта на Йоханес и съпругата му, те загубиха не само сина и снаха си, но и наследника на рода си. При това положение принц Рудолф трябва да предаде титлата на сина на полубрат си, а той не желае това да се случи при никакви обстоятелства.

Артур фон Халберг замълча за момент, стараейки се да събере цялата си смелост.

— Семейство Ротенбух са готови да приемат сина на Йоханес Доминик като наследник на фамилията им. Те искат да го осиновят, за да може той да отрасне в замъка и…

Алина скочи от креслото, стискайки чашата си с кафе толкова силно, че щеше да я счупи.

— И вие очаквате, че аз ще дам Доминик на тези хора просто така? — почти извика тя, стараейки се да остане спокойна. — Аз обичах Йоханес повече от всичко, но семейството му хвърли любовта ни на боклука. Никой не ми помогна, когато всички гледаха на мен като на някаква алчна интересчийка, защото приех парите им. Аз нямах друг избор!

— Йоханес не спираше да мисли за вас, дори да не го показваше — тихо каза Артур.

— И какво от това? Той не дойде да ни види нито веднъж! Как очаквате, че мога да дам сина, който той дори не познаваше, на тези хора?

— Моля успокойте се, госпожо Вагнер — каза Артур. — Малко преди да замине за Африка, Йоханес разговаря с мен по този въпрос. Той беше решен да се срещне с вас веднага щом се върне.

— Каква доблест! — саркастично отвърна Алина. Слабостта на Йоханес да не се изправи срещу родителите си беше разрушила щастието им и възможността да живеят заедно. Тя го обичаше, но не можеше да му прости. Алина беше убедена, че ако например Артур трябваше да се противопостави на семейството си в името на жената, която обича, той щеше да го направи, без да се поколебае и за момент.

Артур отвори папката, която носеше със себе си. В нея имаше документи, отпечатани на скъпа хартия, и позлатена писалка.

— Какви са тези документи? — повдигна вежди Алина.

— Принц Рудолф и принцеса София са готови да ви обезщетят в замяна на осиновяването на сина ви — неуверено каза младият принц. — Те…

— Искат да купят детето ми? — невярващо го погледна Алина. — Кажете на тези хора, че детето ми не се продава! Те…

— Не искате ли все пак да разберете за каква сума говорим? — прекъсна я той.

— Сумата не ме интересува! По-скоро ще прося на улицата, отколкото да дам детето си на тези ужасни хора! — каза тя със студен глас. — Не ми трябват пари, принце! Аз успях да запазя по-голямата част от парите, които получих от тях при раждането на децата. Те са осигурени, а аз печеля достатъчно, за да осигуря прехраната ни. Кажете на онези хора, че Доминик не се интересува от титлата им — с лека усмивка каза Алина. — Той по-скоро иска да бъде пират, сподели ми това преди няколко часа. Виж Шарлоте — тя много иска да се види с корона — с насмешка допълни младата жена.

— Няма ли поне да обмислите предложението?

— Няма какво да обмислям — отвърна тя решително. — Когато с Йоханес се запознахме, той не ми каза кой е. Представи се за бизнесмен, търговец. Аз обичам децата си, които са плод на любовта ми с този „търговец“, а не с принц. С мен те получават цялата любов, която мога да им дам, и за нищо на света няма да се разделя с тях!

— И все пак трябва да преспите поне една нощ, преди да вземете окончателното си решение, госпожо Вагнер — каза Артур.

Алина стана.

— По-добре си вървете, принц Артур. Кажете на принца и принцесата, че ще е по-добре да свикнат с мисълта за бъдещия наследник на титлата си — принц Едуард. Не изпитвам съжаление към тях, принце. Те получават, каквото са заслужили.

Артур отлично разбираше младата жена, но все пак се учуди, че тя дори не пожела да чуе предлаганата от принца сума. Той никак не беше убеден, че Алина е студеният и пресметлив човек, когото принц и принцеса Фон Ротенбух му бяха описали.

— Ще предам решението ви на принца и принцесата, госпожо Вагнер — каза той, стана и леко се усмихна. — В миналото вестителите, носещи лоши новини, или са били убивани, или заточвани в затвор до живот. Доколкото знам, в подземията на замъка Ротенбух има стара тъмница, така че стискайте ми палци да не ме хвърлят там.

— Ако се стигне до там, аз лично ще ви нося хляб и вода поне веднъж седмично — хладно отвърна на опита му за шега тя и го придружи до входната врата.

— Всичко хубаво, госпожо Вагнер — каза той, подавайки й ръка за сбогуване. — Ще се радвам да се видим отново.

— Съмнявам се, че ще има повод за това — отвърна тя и го изчака да излезе от градината и да се качи в лимузината си, преди да затвори вратата и да влезе обратно в дневната. Тя го намираше за много симпатичен мъж и съжаляваше, че се бяха срещнали при такива обстоятелства. Семейство Ротенбух отново се бяха проявили като безчувствени и безскрупулни хора. Да й предлагат пари за сина й? Какво си въобразяваха? Наистина ли смятаха, че би продала детето си?

Доминик се появи на стълбите.

— Ще тръгваме ли за басейна — още сънен попита той. — И Шарлоте е будна.

— Ще дойда горе и ще ви помогна да се облечете — каза тя и се качи на втория етаж.

Нямаше повод за притеснение — близнаците не носеха името на Йоханес, той не ги беше признал за свои деца. Никой съд на света нямаше да ги даде на семейство Ротенбух — Алина беше напълно убедена в това.

Принц Артур фон Халберг пренощува в Щутгарт и на следващата сутрин тръгна за Шварцвалд, където семейство Ротенбух го очакваше с нетърпение. Те се бяха опитали да му се обадят на мобилния телефон, но принцът го беше изключил.

Веднага щом влезе в приемната на замъка, икономът взе палтото и шапката му.

— Принц и принцеса Ротенбух са в библиотеката, принц Артур — каза той и подаде палтото и шапката на една домашна помощница. — Моля, последвайте ме.

Библиотеката на замъка заемаше три помещения на приземния етаж и още две на мецанина. Двете й нива бяха свързани с вита стълба с позлатен парапет. В продължение на столетия господарите на замъка Ротенбух бяха събирали тук ценни документи, ръкописи и книги. В библиотеката се съхраняваха ценни копия на много книги, повечето от които бяха сред първите издадени екземпляри. Тук дори имаше литературни произведения от Древен Вавилон върху глинени плочки, съхранявани в сейф.

Принц Рудолф беше наследил любовта към книгите от своите предци и беше положил много усилия да обогати библиотеката си. Принц Йоханес също беше прекарал дълги месеци в търсене на нови редки екземпляри и експонати за нея.

Този предобед принцът не се беше отдал на хобито си, свързано със старите книги, а заедно със съпругата си разглеждаше албум със снимки от детството на Йоханес. И двамата нетърпеливо очакваха пристигането на принц Артур. Веднага щом икономът съобщи, че гостът е пристигнал, те станаха, за да го посрещнат.

— Надявам се да ни носиш добри новини, Артур — каза принцът, подавайки му ръка за поздрав. — Съдбата на семейството ни е в твоите ръце.

— Съжалявам, че ще трябва да ви разочаровам, чичо Рудолф — отвърна Артур. Той се улови, че беше доволен от срещата с Алина, защото тя очевидно не беше пресметливата и алчна жена, за която му я бяха представили. Принцът и принцесата много грешаха за нея. — Госпожа Вагнер не желае да се раздели със сина си на никаква цена.

— Иска повече пари, така ли? — попита принцът. — Седни, Артур.

Двамата мъже седнаха на голямата старинна маса, до която имаше малка масичка от палисандър, отрупана с всякакви видове алкохол.

— Какво ще пиеш, Артур?

— Само чаша сода, моля — отвърна той. — Не е въпрос на пари. Госпожа Вагнер не желае да се раздели със сина си при никакви условия.

— Какво точно ти каза тя, Артур — нетърпеливо попита принцесата. — Тази жена ни мрази и ние добре знаем това, така че не се опитвай да смекчиш казаното от нея.

— Госпожа Вагнер ме помоли да ви кажа, че според нея единственият възможен наследник на фамилията ви е принц Едуард.

— Аз няма да допусна това за нищо на света — ядосан отвърна принцът и изпи на един дъх уискито, което си беше налял. Той тръгна да си налее нова чаша, но пронизващият поглед на съпругата му го спря.

— Как ти се стори тази госпожа Вагнер, Артур — попита принцесата. — Грижи ли се добре за Доминик и Шарлоте? Ти успя ли да видиш децата?

— Не, когато отидох, те спяха, лельо София. Намирам госпожа Вагнер за много добра майка и лично на мен ми стана изключително симпатична.

— Оставил си се да те заслепи точно като Йоханес — каза принцът. — Тази жена е много пресметлива и алчна, знай това от мен. Какво каза, когато й назова сумата, която сме подготвили в замяна на Доминик?

— Въобще не пожела да я чуе.

— Добре обмислен ход — каза принцът. — Не само е пресметлива, но е и много хитра. Добре, удвоявам сумата! — извика с блеснал поглед той.

— Ами ако сме се заблудили за тази жена, Рудолф? — каза съпругата му. — Ами ако наистина обича децата си?

— За нея те не са нищо повече от залог, който тя може успешно да осребри, особено при така създалите се обстоятелства — отвърна принцът и скръсти ръце. — Трябва да има начин да убедим тази жена. Ние…

— Ще я поканим тук заедно с децата — прекъсна го съпругата му. — Може би ще е по-добре, ако успеем да я опознаем? Много по-добре е да познаваш противника си, така по-лесно можеш да прецениш как да действаш срещу него.

Принц Рудолф стана и замислен отиде до креслото, в което седеше жена му, заставайки зад него.

— Ами да, защо не? — каза той. — Нека поканим тази жена и децата тук. Разчитам на теб, драги ми Артур — каза той, обръщайки се към младия принц. — Когато тя дойде тук, искам и ти да си в замъка — допълни той и замислено погледна през прозореца към парка. — Ще я посрещнем като най-скъп и уважаван гост на замъка. Когато разбере какви условия за отглеждане и образование можем да предложим на детето, едва ли ще се поколебае да ни разреши да го възпитаваме. Все пак при нас го очаква бъдеще на принц. Кой друг може да й предложи това?

Артур се замисли. Той беше разбрал, че Алина няма да даде сина си при никакви условия, ако ще и императорска корона да му предложат. Въпреки всичко той искрено се зарадва, че отново ще може да види младата жена.

— Ще съм в замъка, когато съм ви нужен, чичо — отвърна той. — Знаете, че можете да разчитате на мен.

— Трябва да направим всичко възможно, за да може Доминик един ден да получи титлата и привилегиите, които му се полагат по право — решително каза принцесата. — Йоханес беше най-добрият ти приятел, Артур. В негова памет трябва да направиш всичко по силите си, за да получи синът му полагащото му се.

— Разчитаме на теб, млади момко — каза принцът и сложи ръката си върху рамото на Артур. Младият принц имаше чувството, че тя тежи сякаш е от стомана. — Не смятам да оставям възпитанието на внука си в ръцете на жена, която се прилепи към покойния ми син само за да се възползва от парите и положението му.

Поканата да гостува в замъка Ротенбух силно изненада Алина. Тя никога не беше предполагала, че през живота й ще й се удаде възможност да прекрачи прага му. Когато планираха да се оженят, Йоханес напразно се беше опитвал да организира среща между нея и родителите си. Те бяха непреклонни в отказа си да се срещнат с нея.

При един от опитите на Йоханес да убеди родителите си да се запознаят с Алина, тя беше прекарала няколко дни в хотел близо до замъка Ротенбух. Въпреки че те за пореден път бяха отказали среща, Алина прекара няколко чудесни дни в Шварцвалд, защото Йоханес я разведе из родните си места и й показа всички забележителности. В малкия параклис в гората той се беше врекъл, че ще бъде до нея завинаги, каквото и да се случи. Само след няколко седмици обаче, под натиска на родителите си той наруши клетвата си.

Алина веднага разбра, че поканата да посети замъка Ротенбух е само и единствено с цел да разговарят с нея за Доминик и да я убедят да го осиновят. Принцът и принцесата сигурно се надяваха, че когато Алина видеше в какъв лукс и разкош може да расте синът й, с радост ще им го „продаде“. Младата жена обаче знаеше, че луксът и парите не са всичко и децата имат нужда най-вече от любовта на родителите си. Любов, която те никога не бяха получили от баща си. Самият той до деветгодишната си възраст е бил отглеждан от гувернантки, след което са го изпратили в интернат в Англия. Родителите му явно не са имали много време за него.

Алина дълго разговаря с приятелката си Сузане за това дали трябваше да приеме, или да откаже поканата.

— На твое място бих отишла — каза й Сузане. — Ако там не ти хареса, никой не може да те принуди да направиш нещо против волята си.

„Никой не може да ме принуди да направя нещо, което не искам“ — мислеше си Алина, докато колата премина през отворената врата на парка и тръгна по дългата права алея, водеща към централния вход на замъка. От двете й страни имаше добре поддържани лехи с цветя, пищността, на които я изненада — те бяха прекрасни въпреки доста студеното време в началото на март. Лехите с цветя бяха допълнени с бронзови и мраморни статуи и красиво оформени кипариси и храсти.

Доминик и Шарлоте любопитно надничаха през прозорците на колата. С майка си и нейната приятелка бяха ходили в приказната градина на Лудвигсбург и бяха минали през парка на замъка. Това, което виждаха тук обаче, беше много по-величествено и впечатляващо от видяното в замъка Лудвигсбург.

Алеята завършваше с голям постлан с чакъл площад, зад който се издигаше величественият сиво-бял замък с високи тесни прозорци, безброй еркери, малки и големи кули и червеникав покрив. До централния вход пазен от бронзови лъвове, водеше двойно вито стълбище.

Алина беше виждала снимки на замъка, но виждайки го на живо за първи път, беше много впечатлена. Тя паркира колата си съвсем близо до стълбището и излезе, за да помогне на децата да слязат. Входната врата се отвори и от нея излязоха секретарят на фамилията, следван от иконома и една домашна помощница. От служебния вход излязоха двама млади мъже с униформи и застанаха до колата на Алина.

— Бих искал да ви поздравя с добре дошли в замъка Ротенбух, госпожо Вагнер — обърна се към нея секретарят на фамилията. — Аз съм секретарят на негово височество — каза той, след което представи на Алина иконома и домашната помощница.

— Благодаря за посрещането — каза Алина и сложи ръце върху раменете на децата си. — Това са Доминик и Шарлоте.

— За мен е чест да ви поздравя с добре дошли в Ротенбух — каза секретарят, любезно покланяйки се на нея и децата. — Радвам се да се запозная с вас и прекрасните ви деца.

— Къде са баба и дядо? — нетърпеливо попита Доминик.

— Те ще ви очакват в 17:00 часа в зимната градина на замъка — отговори икономът Фон Зелбитц и се обърна към Алина. — Госпожа Рьомер ще ви покаже апартамента ви. Негово височество изрично нареди всяко ваше желание да бъде незабавно изпълнено.

— Моля, последвайте ме — каза домашната помощница.

Алина хвана близнаците за ръце и тръгна след нея. Качвайки се по стълбите, тя за момент се обърна и видя, че икономът и двамата му помощници вече се бяха погрижили за багажа им.

Влизайки в приемната, те останаха смаяни от видяното в нея — всичко беше толкова голямо, старинно и впечатляващо. Доминик беше най-силно впечатлен от рицарските доспехи, които бяха изложени между две високи врати. Той се отскубна от ръката на майка си и веднага отиде при тях, вземайки един от мечовете в ръце, за да се увери, че е истински.

— Доминик!

— Исках само да ги разгледам — виновно каза той и се върна при майка си, хващайки ръката й.

— Добрите деца не правят така — каза сестра му, а той й се изплези.

Алина го погледна ядосано, но не искаше да му се кара пред домашната помощница. Качвайки се по стълбите, тя с внимание разгледа многото портрети на стените. Хората на тях явно бяха предците на принц Фон Ротенбух.

Стаите, в които щяха да се настанят Алина и децата, не бяха в крилото за гости, а в непосредствена близост до покоите на принца и принцесата.

Коридорът, по който госпожа Рьомер ги водеше, беше постлан със скъп килим и облицован с дървена ламперия, над която имаше скъпи копринени тапети, достигащи до високия таван.

Апартаментът им се намираше в края на коридора. Домашната помощница отвори вратата и Алина и децата влязоха във всекидневната.

Подът й беше покрит с блестящ на светлината паркет, върху който бяха постлани два красиви персийски килима. Холната гарнитура се състоеше, от диван и три кресла, тапицирани с кадифе, а до тях имаше малка масичка от палисандър. Обзавеждането включваше още голямо старинно бюро, няколко шкафа с витрини и голям телевизор, отляво, на който беше вратата за спалнята на Алина, а отдясно — за тази на децата.

— Ще се погрижа да ви донесат храна и напитки за освежаване, госпожо Вагнер — каза домашната помощница. — Ако имате нужда, само позвънете — допълни тя и посочи старомодния звънец вляво от кадифения диван. — Малко преди 17:00 часа ще дойда, за да ви заведа в зимната градина.

— Благодаря, госпожо Рьомер.

В това време двамата млади мъже дойдоха и оставиха багажа в спалнята й.

— Имате ли нужда от помощ за подреждането? Мога да изпратя едно от момичетата — предложи госпожа Рьомер.

— Не, няма нужда, благодаря ви. Ще се справя сама — отвърна Алина.

— Както желаете — каза домашната помощница и излезе.

Шарлоте хвана майка си за ръка и я заведе в стаята, в която щяха да се настанят с брат й.

— Виж какви големи легла, мамо. Може ли да дръпнем завесите?

— Разбира се — каза тя и се огледа. В детската стая имаше голяма къща за кукли, обзаведена като градска къща от XIX век, люлеещо се дървено конче, голям шкаф, пълен с игри, кукли и детски колички, както и няколко рафта с книги.

— Всичко това наше ли е? — попита Доминик впечатлен от стаята.

— Само докато сте на гости при баба си и дядо си.

— А не можем ли да ги вземем с нас вкъщи? — невинно попита Доминик и се качи на кончето.

— Не мисля, че можем, миличък.

Във всекидневната на апартамента влезе едно момиче, което госпожа Рьомер беше изпратила. То донесе табла с прясно изцеден портокалов сок, кафе, току-що изпечен сладкиш и няколко различни вида дребни сладки.

— Мога ли да ви бъда полезна с още нещо, госпожо Вагнер? — любезно попита момичето.

— Не, благодаря.

— Довиждане, госпожо — смутено каза момичето и бързо излезе, затваряйки внимателно вратата след себе си.

— Тук много ми харесва — каза Доминик и веднага нападна сладките.

— И на мен — каза сестра му, на която Алина подаде чаша с портокалов сок. — Тук е много по-хубаво отколкото у дома.

— Ами тук сме в замък на принцове, мъничето ми, нормално е да е така — усмихна се Алина и я погали по русата коса.

Младата жена беше изненадана от топлото посрещане. Само до преди няколко дни тези хора не искаха и да чуят за нея, а сега я приеха като най-скъп и почитан гост. Много й се искаше да разбере какво мислеха хората от персонала за нея. Ето например тази госпожа Рьомер — как успяваше да бъде толкова мила и любезна? Дали не лицемерничеше?

Тя се радваше, че на децата им харесваше и реши да се наслади на престоя си в замъка, доколкото беше възможно, разбира се. Колко души можеха да се похвалят, че са били гости в истински замък?

Малко преди 17:00 часа в апартамента им дойде домашната помощница, за да ги отведе в зимната градина, където ги очакваха принцът и принцесата. Погледите им веднага се спряха на елегантния костюм, който беше облякла Алина. Децата също бяха облечени като за среща с принц и принцеса — Доминик беше сменил пуловера си с пирати с риза и панталон, а Шарлоте носеше карирана поличка и бяла блузка.

Принц и принцеса Фон Ротенбух бяха не по-малко притеснени и развълнувани от срещата, макар да се стремяха да не го показват. Вълнението на принцесата стана още по-силно, когато зърна внука си за първи път. Досега тя беше отказвала да се срещне лично с Алина по какъвто и да било повод, но виждайки децата, искрено се зарадва. Все пак Доминик беше единственият наследник на рода им. През последните няколко седмици отношението на принцесата към Алина и най-вече към децата се беше променило коренно и сега тя гледаше на близнаците като на единственото и най-скъпо нещо, останало от сина й.

В приемната на замъка Алина и децата бяха посрещнати от иконома, който ги поведе през дълъг коридор, завършващ с голяма стъклена врата. Икономът я отвори и съобщи:

— Госпожа Вагнер и децата й.

— Да влязат, моля — каза принц Рудолф.

— Принц и принцеса Фон Ротенбух ви очакват, госпожо — каза икономът.

— Благодаря — каза тя, хвана децата за ръце и влезе в зимната градина. Вратата зад нея се затвори. Нямаше връщане назад. Не забелязвайки прекрасните екзотични растения в градината, Алина стисна ръчичките на близнаците и тръгна към принца и принцесата.

Принцеса София стана от креслото си, за да ги посрещне.

— Сърдечно добре дошли, госпожо Вагнер — каза тя с усмивка, за която Алина не беше сигурна дали е искрена или лицемерна. У принцесата напираха силни чувства, на които тя се опита да не дава воля. Скривайки вълнението си, тя се наведе към децата и каза: — Ти си Шарлоте, а ти — Доминик, нали?

— Ние сме близнаци, госпожо принцесо — каза Шарлоте и направи лек поклон — така беше виждала да се поздравяват принцеси в детските филмчета.

— Моля наричайте ме „бабо“ — каза принцесата и я целуна по бузата, след което се обърна към Доминик, за да целуне и него. Той стоически се остави баба му да го целуне, макар че не позволяваше това на непознати хора. Дори не избърса бузата си, което също не му беше никак лесно.

— Досега не съм имал люлеещо се конче, бабо — чистосърдечно каза той.

Принц Рудолф подаде ръка на Алина и също я поздрави с добре дошла в замъка.

— Искрено съжалявам, че се срещаме чак сега — каза той. — За съжаление обстоятелствата не позволиха това да се случи по-рано.

Принцът сложи ръката си върху рамото на Доминик.

— Колко много приличаш на баща си — каза му той.

— Ами аз? — попита Шарлоте.

Той я погледна и каза:

— Ти също, дете мое, ти също. Моля седнете, госпожо Вагнер — каза той, посочвайки едно кресло. — Доминик, Шарлоте искате ли да останете тук, докато пием кафе, или ще си играете в парка?

— Искаме в парка — отвърна бързо Доминик. — Тук има ли къде да си играем, дядо?

— Има цяла къща за игра. Когато беше малък, баща ви често играеше там.

Принцът натисна бутона на вградения в масата звънец и след няколко секунди се появи икономът. Принц Рудолф му показа с жест, че може да сервира кафето и каза:

— Моля извикайте Леони.

Икономът бързо излезе, а принцът се обърна към Алина:

— Позволихме си да определим една от служителките ни, която да се грижи за Доминик и Шарлоте, докато сте тук. Леони има голям опит в работата с деца.

— Благодаря, но това няма да е необходимо, ваше височество — отвърна Алина. — Те не са свикнали за тях да се грижи гледачка.

— Паркът е много голям и може да се загубят или да се наранят, госпожо Вагнер — каза принцесата. — Леони е много съвестна жена и е свикнала да се грижи за децата на гостите ни.

Леони беше млада дама на около двайсет и пет години. Тя направи много добро впечатление на Алина. Майката не искаше да оставя грижите за децата си на друг, но Леони изглеждаше много добро и усмихнато момиче, а и Алина нямаше как да ги наглежда, докато играеха в парка.

Една домашна помощница сервира кафе и сладки. Тя точно излезе от зимната градина, когато икономът дойде и обяви, че е пристигнал друг гост — принц Артур фон Халберг. Алина се радваше, че ще се срещне отново с младия принц, макар че разговорът им преди няколко седмици никак не й беше харесал. В негово присъствие щеше да се чувства по-уверена, разговаряйки със семейство Фон Ротенбух.

Принцът и принцесата отделиха много време, разказвайки на Алина за живота в замъка, за историята на фамилията и за промените, които са правени по сградата през вековете. Принц Артур също разказа за фамилията си — включително това, че баща му и принц Рудолф са учили заедно в Кеймбридж, а след това и в Париж.

— Семействата ни са в много близки отношения от години — каза принц Рудолф. — Синът ми и Артур се познават още отпреди да започнат да ходят сами. Исках да кажа… познаваха се — лицето му придоби печален вид — не е лесно да говориш за единствения си син в минало време.

Принцеса София хвана ръката на съпруга си под масата и се обърна към Артур, усмихвайки се.

— Ако искаш, може да покажеш парка на госпожа Вагнер. Градинарят положи много усилия да го приведе в желания вид след студената зима. Сега всичко вече е зелено, пролетта чука на вратата.

— Впечатлена съм от парка, поне от това, което видях, карайки по алеята към входа на замъка — каза Алина. — Не се ли притеснявате, че цветята могат да измръзнат, принцесо?

— Те са специално подбрани сортове и са много издръжливи — отвърна принцеса София. — Освен това градинарят ни е всепризнат професионалист. Той е спечелил безброй награди от международни изложби на цветя.

Принц Артур се изправи.

— Нека ви покажа парка, госпожо Вагнер — каза той.

— Много мило от ваша страна — каза тя и също стана от креслото.

— Ще се видим за вечеря — каза принцесата и придружи младите до вратата. Тя видя как Артур подаде ръка на Алина, помагайки й да слезе по стълбите.

— Какво мислиш за госпожа Вагнер, София — попита принцът, когато останаха сами.

— Да си призная, първите ми впечатления от нея са много по-добри, отколкото очаквах. Оставяйки настрана факта, че връзката на Йоханес с тази жена беше абсолютно неприемлива, нашият син е проявил добър вкус.

— Не се оставяй да те заслепи, София — каза принцът. — Тя е студена и пресметлива, но успява да го прикрие добре. Аз лично съм готов да се боря с нея, с всички възможни средства. Все пак става дума за бъдещето на семейството ни — каза той и я погледна изпитателно. — За теб то е не по-малко важно, отколкото за мен, нали?

— Как може да се усъмниш дори и за секунда? — попита тя и сложи глава на рамото му.

Тук ставаше дума за нещо много повече от личното им щастие. Ротенбух не трябваше да попада в ръцете на племенника им на никаква цена.

— Как ви се струват замъкът и семейство Фон Ротенбух, госпожо Вагнер — попита Артур, докато се разхождаха в парка.

— Много добре — отвърна тя. — Даже бих казала неочаквано добре. Посрещането беше много сърдечно. Всъщност аз все още се питам защо тези хора ме поканиха в замъка. Едва ли очакват, че ще се съглася да осиновят Доминик само защото съм се запознала лично с тях. Принцът и принцесата се държат добре с мен, поне досега — резервирано, но много любезно. Как ми се искаше да можех да чета мисли…

— На ваше място не бих се притеснявал и замислял толкова. Просто прекарайте приятно следващите няколко дни в този чудесен замък. Никой не може да вземе децата ви, дори принц Фон Ротенбух.

Ситуацията беше твърде сложна за Артур. От една страна, той се чувстваше задължен на семейство Ротенбух, но от друга, хранеше симпатии към Алина. Той беше убеден, че Йоханес никога не беше си и помислял да отнеме сина на някогашната си приятелка.

— Ще се опитам — тихо каза тя.

— Споменах ли колко се радвам, че се виждаме отново?

— Не — усмихна се тя. — Ако трябва да съм честна, аз също съм много радостна да ви видя тук. С вас се чувствам някак по-спокойна. Вие… — тя замълча.

— Разбирам какво имате предвид — каза Артур. — Винаги е добре да има човек, когото поне донякъде познавате и на когото можете да се доверите в ситуация като тази. Все пак изборът, който трябва да направите, не е никак лесен, има твърде много „за“ и „против“, които много внимателно трябва да бъдат преценени — той я погледна в очите. — Надявам се не бъркам, определяйки се като човек, на когото можете да се доверите…

— Не, не… изобщо не бъркате, даже напротив… колко дни ще останете в замъка?

— Максимум седмица. След това трябва да се връщам в Шлезвиг-Холщайн, имам много работа, която трябва да свърша там. Освен това и баща ми не се чувства много добре напоследък и се е отдръпнал от всички служебни ангажименти — няма как да ги изпълнява в това състояние, а аз съм единственият, който би могъл да го замести.

— Надявам се не е нещо сериозно…

— Сърцето му създава проблеми от време на време.

Те продължиха разходката си из парка.

— Били ли сте в Шлезвиг-Холщайн, госпожо Вагнер — попита той.

— Като дете съм ходила веднъж. Сякаш мина цяла вечност оттогава — замислено каза тя. — Много ми хареса. Ходихме на плажа Тимендорф. Баща ми беше още жив тогава. Почина, когато бях на дванайсет.

— Сигурно ви е било много тежко — отвърна Артур. Той знаеше, че и майка й беше починала от тежка болест преди около две години. — Аз имам три сестри. И трите са омъжени. Елизабет живее със семейството си в Испания, Щефани е в Италия, а Александра — в Дания.

— За родителите ви сигурно не е лесно децата им да са толкова далеч от тях — каза Алина. Йоханес й беше разказвал за сестрите му. Когато е бил на осемнайсет, той се влюбил в Щефани, но тя не отговорила на чувствата му.

— Сестрите ми заедно със семействата си идват всяка година за по няколко седмици в Халберг — каза младият принц. — Хубаво е да имаш голямо семейство като моето — усмихна се той. — Понякога обаче е доста натоварващо. Имам деветима племенници и племеннички, а десетият е на път — ще се роди в края на годината.

— Иска ми се и аз да имах братя и сестри — замислено каза Алина, спря и се загледа в една статуя на бог Амур. — Бих искала да отида на гроба на Йоханес, принц Артур. Гробището далеч ли е от тук?

— Не, съвсем близо е. Ще ви заведа — каза той и хвана ръката й. Вече се беше стъмнило и Артур я попита дали не се страхува да ходи в гробище по тъмно.

— Не, от мъртвите не ме е страх, те не могат да ни направят нищо лошо. Живите са тези, които ме карат да се страхувам.

Артур леко стисна ръката й.

— Не се оставяйте тези мисли да ви завладеят, госпожо Вагнер. Зад всеки облак се крие слънце. Дори да не можете да го видите, то винаги е там.

Алина погледна към небето.

— Не го виждам, явно се е скрило за мен.

— Пак ще изгрее. Още на сутринта.

Двамата мълчаливо продължиха. По пътя за гробището те минаха покрай леха с иглики. Алина спря и откъсна една.

— За Йоханес — каза тя.

„Как можа да изоставиш тази жена, Йоханес“ — помисли си Артур, вървейки до нея. Понякога той наистина не можеше да разбере приятеля си, а сега го разбираше по-малко от всякога. Как можеше Йоханес да допусне, че Алина се е интересувала само от парите и титлата му?

След няколко минути те стигнаха до каменната ограда на гробището. Артур отвори вратата, Алина влезе и той я последва. Тук имаше много надгробни плочи, но вече беше много тъмно и не можеха да видят надписите на тях. Насочиха се към вътрешността на гробището, където беше погребан Йоханес. По пътеката имаше свещи във фенери от ковано желязо, които им показваха пътя.

Алина потърси съд, в който да натопи игликата. Артур откри една почти покрита с пръст ваза под кленово дърво в близост до гроба на Йоханес. Той я взе, подаде я на младата жена и се отдръпна, оставяйки я сама.

„Никога няма да те забравя, Йоханес“ — мислено му обеща тя, оставяйки вазата с игликата на гроба му. „От любовта ни се родиха две прекрасни деца. Иска ми се да ги беше видял поне веднъж. Само ако не беше проявил слабост… не, няма да те обвинявам повече. Ти си такъв, какъвто си. Не съжалявам за времето, което сме прекарали заедно. Нито за ден, нито за час, нито за секунда…“

Алина докосна надгробната плоча много леко и внимателно — сякаш страхувайки се да не я счупи.

— Почивай в мир, Йоханес. Почивай в мир — каза тя и се обърна към принц Артур, който я чакаше на няколко метра от гроба на приятеля си.

За близнаците дните, прекарани в замъка, бяха повече от празник. Дядо им и баба им се грижеха всяко тяхно желание да бъде изпълнявано на момента. Принц Рудолф им уреди уроци по езда, като за целта всеки от тях получи по едно пони.

— Не можем ли да останем да живеем в Ротенбух, мамо? — попита Доминик, докато майка му слагаше него и сестра му в леглото. — Тук е толкова хубаво.

— Ами работата ми? Не мога да съм постоянно в отпуск — отвърна майка му.

— Можеш да работиш оттук — каза Шарлоте. — Дядо и баба няма да имат нищо против. Баба ще е много тъжна, ако си тръгнем и си отидем вкъщи. Моля те, мамо, моля те!

— Не, Шарлоте, не може така — отвърна майка й и седна на леглото й. — Ние ще идваме да виждаме баба ви и дядо ви често, но не можем да останем тук за постоянно.

— А понитата? — попита Доминик. — Те също ще са много тъжни, ако си отидем.

Той скочи от леглото си и седна на леглото на Шарлоте.

— Ние ще сме добри, мамо, обещаваме. Моля те, мамо, моля те!

Алина ги прегърна.

— Не може така. Хайде лягайте и заспивайте. Късно е вече.

— А може ли поне да вземем понитата с нас? — попита Доминик.

— Можем да им построим конюшня в градината — предложи сестра му. — Чичо Артур ще ни помогне — каза тя и погледна към майка си. — Ти харесваш ли чичо Артур?

— Да, харесвам чичо Артур — каза тя и стана. — Въпреки това обаче понитата не може да дойдат с нас. Само конюшня не им е достатъчна. Трябва им голяма ливада, на която да пасат и да се разхождат.

— Можем да питаме чичкото от село Хубер дали ще позволи понитата да пасат на неговите ливади — предложи Шарлоте. — Когато купуваме яйца от него следващия път, ще го питаме.

— Понитата ще останат в Ротенбух — отвърна Алина. — А сега заспивайте, защото утре няма да яздите, ако не сте се наспали!

— Само искаш да ни уплашиш — каза Доминик с широка усмивка.

— Не бъди лоша, мамо — каза Шарлоте и затвори очи.

След няколко минути и двамата спяха дълбоко. Алина не се учуди — откакто бяха дошли в Ротенбух, те играеха от сутрин до вечер и почти не спяха следобед.

Алина отиде в спалнята си, за да се подготви за вечерята, която се сервираше всяка вечер точно в 21:30. Сядайки пред тоалетката, за да оправи прическата си, тя се запита защо отделяше толкова много време на външния си вид. Преди да дойдат в замъка, тя се гримираше много рядко, а сега го правеше всяка вечер, дори беше ходила до града, за да си купи нови гримове, червила и сенки.

Заради принц Артур ли се стараеше да изглежда добре винаги?

Тя се замисли и се погледна в огледалото. Алина осъзна колко радостна беше от срещите си с младия принц. Нямаше търпение да го види отново винаги когато се разделяха. Тя обичаше да разговаря с него, а в негово присъствие се чувстваше някак сигурна и защитена. През последните няколко години времето й беше разделено почти само между работата й и децата. Откакто Йоханес я изостави, тя беше ограничила социалния си живот до минимум — срещаше се само със Сузане от време на време.

Любов ли беше? Не, тя беше сигурна, че не е влюбена в него. Алина не можеше да си представи, че някога ще обича някого толкова безусловно и безрезервно, колкото беше обичала Йоханес.

„Просто го харесвам, това е“ — помисли си тя и сложи перлената огърлица на шията си.

Леони дойде, за да се грижи за децата, докато майка им беше на вечеря.

— Заспаха — каза Алина. — По-добре не влизайте в детската стая, за да не ги събудите.

— Може ли да си пусна телевизора и да гледам филм, госпожо Вагнер?

— Разбира се — отвърна Алина, стана и тръгна към трапезарията. — Приятна вечер.

— И на вас, госпожо — каза Леони и включи телевизора.

Алина слезе по стълбите. Трапезарията се намираше на приземния етаж срещу библиотеката. Към нея имаше преддверие, обзаведено и декорирано от дизайнер от Мурано още през XIX век.

Принц Артур и принцеса София седяха на големия диван, тапициран със зелено кадифе. Когато Алина влезе в стаята, принцът се изправи, посочвайки й едно от креслата.

— Един аперитив? — предложи Артур.

— Шери, моля — отвърна Алина.

Принцът отвори витрината, в която имаше десетки бутилки със скъп алкохол, извади шерито и наля малко от него в една чаша. Подавайки й питието, той леко докосна ръката й.

— Заспаха ли децата? — попита той.

— Да — кимна тя.

— Толкова е хубаво децата да са тук при нас в замъка — каза принцеса София. — Много се радвам, когато ги гледам да играят. Когато Йоханес беше малък, нямах време за него — въздъхна тя и по лицето й сякаш премина сянка. — Имах толкова много неща за вършене тогава… оставих гувернантките да се грижат за него. Той… — тя млъкна, виждайки съпруга си да влиза в стаята.

— Искаш ли един аперитив, чичо Рудолф? — предложи Артур.

— Не, благодаря ти Артур, днес не — каза принцът и се обърна към Алина. — Доминик е роден ездач, госпожо Вагнер. Има вроден талант. За мен е удоволствие да го гледам как язди.

Принцът подаде ръка на жена си, повеждайки я към трапезарията.

Артур и Алина ги последваха.

Алина всяка вечер се учудваше колко тържествени бяха вечерите на семейство Фон Ротенбух. На масата винаги имаше свещи, цветя, кристални чаши и сребърни и златни прибори. Струваше й се, че принцът и принцесата всяка вечер отбелязваха някакъв празник.

Икономът наля вино в скъпите кристални чаши, а след него влязоха две домашни помощници, които започнаха да сервират ястията. Тази вечер менюто включваше крем супа от гъби, няколко салати и сьомга със сос от пармезан и зеленчуци. За десерт бяха приготвили ванилов сладолед с шоколадова заливка.

Алина се чудеше как принцесата успяваше да остане толкова слаба и елегантна при цялото това ядене на закуска, обяд и вечеря в замъка. Самата тя за последните няколко дни беше качила поне килограм. По време на вечерята принцесата обясни на гостенката си, че в Ротенбух вече са започнали приготовленията за празненствата за Великден.

— Великден от столетия е голям празник за Ротенбух — каза принцесата, обръщайки се към Алина. — Обикновено ни идват много гости от страната и чужбина, но тази година ще го отпразнуваме в тесен семеен кръг — тя прекъсна за секунда и отпи от виното си. — Аз и съпругът ми ще сме много радостни, ако вие и децата прекарате Великден с нас.

Можеше ли да откаже поканата? А и искаше ли да го направи? Алина беше убедена, че за децата никак не беше добре да ги глезят по начина, по който го правеха в Ротенбух — всичките им желания бяха изпълнявани на момента. Тя все още нямаше пълно доверие на родителите на Йоханес, но пък от друга страна не искаше да пречи на децата да прекарват време с баба си и дядо си. На близнаците определено им харесваше в Ротенбух, а и те бяха наследниците на замъка и фамилията.

— Артур, ти също си най-сърдечно поканен — каза принц Рудолф. — Както София каза, празненството ще е малко и в съвсем тесен семеен кръг. Госпожо Вагнер — продължи той, обръщайки се към Алина, — мисля, че на децата ще им хареса да прекарат Великден тук. Ако времето позволява, ще могат да яздят понитата си, мисля, че те много харесват това.

— Другите гости също ще водят децата си със себе си — допълни съпругата му. — Доминик и Шарлоте ще има с кого да си играят. Няма нужда да ни отговаряте веднага, госпожо Вагнер. Ако вече имате планове за Великден, ние ще ви разберем.

Дали тя не се беше заблудила за родителите на Йоханес, имайки резерви спрямо тях? Дали те не се опитваха наистина да й се реваншират за предишното си държание?

— Не, нямам планове за Великден — отвърна Алина. — С удоволствие ще дойдем в Ротенбух, за да прекараме празника с вас. Благодаря за поканата.

— Радвам се от цялото си сърце — каза принцесата.

Алина забеляза как погледът на Артур светна при новината, че ще я види отново съвсем скоро. Той явно искрено се радваше за тази среща. Алина усети приятна топлина да се разлива по цялото й тяло. Какво й ставаше?

След вечерята те отидоха в приемната, където икономът сервира кафе и чай. Принцесата седна на рояла и изсвири произведение от Моцарт. Принц Рудолф се извини и отиде в кабинета си, където трябваше да проведе важен разговор.

След като принцеса София приключи с изпълнението, Алина им пожела лека нощ и отиде в апартамента си. Тя искаше да излезе на терасата за няколко минути, преди да си легне, за да размисли върху случилото се през последните няколко часа. От една страна, беше поласкана от интереса на Артур към нея, но, от друга, се страхуваше. В живота й сега нямаше място за мъж, а още по-малко за благородник от ранга на Йоханес.

Тя се качи по стълбите и тръгна по коридора. Малко преди да влезе в стаята си, сякаш от нищото пред нея изникна принц Артур. Тя се уплаши от неочакваната среща и почти се разтрепери.

— Извинете, госпожо Вагнер, не исках да ви стресна — извини се той.

— Но го направихте…

Той хвана ръката й.

— Мога ли да ви се реванширам по някакъв начин? — погледна я той. — Какво ще кажете за разходка на лунна светлина?

— Уморена съм, принц Артур — отвърна тя. — Нека отложим разходката за утре преди обяд.

— Съгласен — каза той, все още държейки ръката й. — Радвам се, че ще прекарате Великден тук с децата.

— И вие ли обичате великденските яйца? — пошегува се тя.

— Не… всъщност да, но сега не говорим за тях. Мога ли да ви се обадя, когато се върнете в Опенвайлер? Моля, не ми отказвайте, много ще се разочаровам.

— Разбира се, че може да ми се обадите — каза Алина и внимателно дръпна ръката си. — Лека нощ, принц Артур — каза тя и се обърна към вратата на апартамента си.

— Лека нощ — отвърна Артур, поглеждайки към нея. Той тръгна към своята стая, която се намираше на горния етаж. „Как си могъл да бъдеш такъв глупак и да се откажеш от тази жена, Йоханес“ — мислеше си той, вървейки по дебелия килим. Той беше решен да не повтаря грешката на приятеля си. Ако се оженеше един ден, то щеше да е по любов, без да се интересува от произхода, титлата или благосъстоянието на жената до себе си.

— Обаждал ли ти се е тази седмица този твой Артур — попита Сузане, отваряйки консерва кучешка храна за Тигър, който я гледаше нетърпеливо, изплезил език.

— Не е „моят“ Артур — отвърна Алина. — Ако беше мой, нямаше да се казвам Вагнер — замислено каза тя и сложи лъжичка захар в кафето си.

— Не е лоша фамилия — каза Сузане и изсипа консервата в жълта купичка, на която беше изписано името на болонката, която лакомо започна да яде. — Не толкова бързо, Тигър, ще се задавиш, лакомник такъв!

— Да, принц Артур се обади — призна Алина, разбърквайки кафето си. Всяка седмица тя и Сузане прекарваха една вечер заедно. За децата се грижеше едно съседско момиче, осигурявайки си джобни пари от Алина. — Всеки път ми казва колко се радва, че ще бъдем заедно на Великден.

— Според мен е влюбен в теб — усмихна се лукаво Сузане и седна на масата. Тази вечер двете приятелки щяха да ходят на кино, но дотогава имаше още малко време. — Това никак не ме учудва. Всеки нормален мъж би се влюбил в теб.

Алина се изчерви.

— В майка на две деца?

— На две прекрасни деца — каза Сузане и хвана ръката й. — Доколкото разбрах от теб, този принц е много приятен мъж — усмихна се Сузане и я погледна в очите. — Все пак внимавай. И принц Йоханес беше като от картинка, но…

— Харесвам принц Артур и се радвам на приятелството ни. Но чак любов? — Алина поклати глава. — Не, не изпитвам нищо повече от приятелски чувства към него. Освен това не смятам да се влюбвам никога повече. Тази тема е приключена за мен.

— Чуй се само — укорително каза Сузане. — Алина, никой не решава кога да се влюби и кога — не. То просто се случва.

Сузане стана от масата и погледна към купичката на Тигър — тя беше съвсем празна.

— Трябва да си много внимателна с тези принц и принцеса Ротенбух — продължи Сузане. — Аз лично не им вярвам. Първо осуетяват сватбата на сина си, а след това искат да осиновят Доминик и те канят за втори път с децата в замъка си… нещо не ми харесва тази история…

— Аз също съм много раздвоена — каза замислено Алина.

— Не смятам, че тази тяхна неочаквана топлота и гостоприемство са дошли току-така… но може и да бъркам…

— Какво мисли принц Артур?

— Той е приятел на семейството. Не съм говорила с него за съмненията си, защото не искам да предизвиквам у него угризения или раздвоение. Първата вечер го попитах защо според него са ме поканили в замъка, а той каза просто да се насладя на престоя си.

— Доста дипломатично от негова страна — каза Сузане.

— Мисля, че ако знае за някакъв план, който кроят срещу теб, веднага ще те уведоми за него. Той те харесва и може би дори те обича, няма да допусне да попаднеш в капан.

— Може би си права — замислено каза Алина и допи кафето си. — Трябва да тръгваме Сузи, ще закъснеем за киното.

— А това би било престъпление, защото филмът е чудесен — каза Сузане и сложи ръка на рамото й. — Ти си майка на Доминик и Шарлоте. Семейство Ротенбух нямат нищо, което да могат да използват срещу теб. Даже си мисля, че в този случай е по-добре, че Йоханес не призна децата.

Когато на Разпети петък Алина и близнаците пристигнаха в Ротенбух, те бяха посрещнати също толкова топло, колкото и при първото им посещение. Апартаментът им ги очакваше — подреден и подготвен специално за тях. Доминик и Шарлоте нямаха търпение отново да си играят с всички играчки, които им бяха на разположение при престоя им през март. Близнаците едва разопаковаха багажа си и отидоха на езда с принц Рудолф. Майка им успя да ги види чак по време на обяда.

Другите гости на замъка също започнаха да пристигат. Леони наглеждаше близнаците и още пет деца, докато възрастните пиеха кафе в зимната градина.

Сред гостите на Ротенбух беше и барон Фредерик фон Раймерс. В негово присъствие Алина не се чувстваше никак комфортно — струваше й се, че той я съблича с поглед.

Алина беше разочарована да разбере, че принц Артур щеше да дойде в замъка чак в неделя. Сестрите му се бяха върнали в Шлезвиг-Холщайн и той искаше да прекара повече време с тях.

Тя осъзна колко много й липсва присъствието му. Сред другите гости на замъка се чувстваше като чужда и нежелана въпреки любезността и непринуденото им държание към нея. Всички те бяха благородници или много богати бизнесмени, а тя — обикновена самотна майка на две деца. Барон Фредерик постоянно търсеше компанията й и я обсипваше с комплименти.

Алина никак не харесваше този човек. Беше й станал неприятен още от първата им среща, а и Йоханес не питаеше особено топли чувства към него. Баронът много често присъстваше на страниците на жълтите вестници, най-вече защото харчеше с лека ръка наследеното от дядо му богатство в компанията на шармантни красавици със съмнителна репутация. Той много обичаше да парадира с милионите си. Барон Фон Раймерс беше много далечен роднина на семейство Фон Ротенбух и Алина се питаше защо го бяха поканили за Великден.

В неделя преди обяд всички отидоха на службата в църквата в града. Фредерик фон Раймерс се постара да си намери място точно до Алина и с удоволствие седна до нея. Той се забавляваше, виждайки, че тя се опитва да запази колкото се може по-голяма дистанция от него и използваше всяка възможност, за да я докосне.

— Моля оставете ме! — каза му тя, когато той сложи ръка върху коляното й.

— Защо трябва да сте толкова „недостъпна“? — с лукава усмивка попита той.

Алина махна ръката му от коляното си. Една братовчедка на принцесата — възрастна дама на около седемдесет години, която седеше от другата й страна, я погледна ядосано. Явно реши, че Алина е хванала ръката на барона, а не че я е махнала от крака си. Тя се изчерви. През следващия половин час положи всички усилия да не обръща внимание на барона до себе си.

След службата всички се върнаха в замъка, където служителите на принца и принцесата бяха скрили подаръци и яйца за децата в парка.

Въпреки раздразнението си от държанието на барон Фон Раймерс Алина искрено се зарадва, когато видя колко въодушевени и усмихнати са близнаците. С блеснали погледи те търсеха подаръци и яйца зад всеки камък и храст в парка.

— Колко хубаво би било отново да бъдем деца, не мислите ли? — чу тя гласа на барона. Той се беше приближил толкова много, че Алина можеше да усети дъха му във врата си.

Тя се обърна и го погледна ядосано, отдалечавайки се колкото може повече.

— Не ми е приятно да сте толкова близо до мен, господин Фон Раймерс!

— Аха, правите се на недостъпна значи. Нищо, има време — лукаво се усмихна той и отиде на терасата.

Алина нямаше на кого да се оплаче от отвратителното държане на барона. Тя с нетърпение чакаше Артур, за да му сподели за неприятните си преживявания. Младата жена се надяваше, че барон Фон Раймерс ще я остави на мира поне до края на деня, но знаеше, че това беше малко вероятно. Той беше от типа мъже, които смятат, че всяка жена трябва да падне в краката им в момента, в който я пожелаят.

Най-после Артур фон Халберг пристигна в замъка Ротенбух. Шарлоте и Доминик го посрещнаха радостно и веднага се похвалиха с намерените в парка подаръци и яйца.

— Е, щом сте намерили толкова много неща, значи няма да искате това, което съм ви донесъл аз, нали? — с усмивка ги попита той.

— Какво си ни донесъл, чичо Артур, какво си ни донесъл? — нетърпеливо попита Доминик.

— Аз искам още подаръци, чичо Артур — каза Шарлоте. — Ако си ни донесъл нещо, което вече имаме, мама може да ни го смени.

— Виж ти каква разумна млада дама — усмихнат каза Артур и извади два малки пакета от джоба на якето си.

Децата бързо ги отвориха.

— Медальон със зодията ми — радостно извика Шарлоте. — Чичо Артур, ще ми я закопчаеш ли?

— Какво трябва да кажеш? — попита Алина.

— Благодаря, чичо Артур — усмихна се Шарлоте.

— Момчетата не носят медальони — разочарован каза Доминик.

— Щом е със зодията им, може — каза Артур и извади златна верижка изпод ризата си. — Между другото, както се вижда, аз съм зодия Скорпион — каза той на Алина.

— Скорпионите хапят — каза Доминик и подаде медальона на Артур, за да го закопчае на врата му. — Благодаря ти, чичо Артур. А на мама какво си донесъл?

Алина се изчерви за втори път днес.

— Не ги слушайте, Артур, моля ви.

— Няма да издам сега какво съм й донесъл — каза той, сякаш не я чу. — Ще й го подаря довечера — с усмивка допълни той и сложи ръце върху раменете на близнаците. — Да се връщаме при другите — ще си помислят, че сме ги изоставили — каза им той.

Присъствието на Артур накара Алина да забрави неприятните си изживявания с барон Фон Раймерс. Когато той дойде, тя се почувства някак не толкова чужда в този замък и сякаш й стана по-леко.

Докато Леони се грижеше за децата, принц и принцеса Фон Ротенбух заведоха гостите си на разходка из Шварцвалд с открити карети, дърпани от по два коня. По пътя те спряха за почивка, а служители от замъка, които ги следваха с кола, сервираха шампанско и коктейлни хапки.

— Смятам да ви заведа на разходка до Фрайбург — аз, ти и децата, във вторник. Какво ще кажеш? — попита Артур.

— Много бих се радвала — отвърна Алина.

До тях се приближи барон Фон Раймерс.

— Някакви тайни ли има тук? Аз съм много любопитен човек…

— Не, няма тайни — отвърна Артур.

— Жалко — каза баронът и погледна към каретите. — Май скоро ще тръгваме.

— Нека не караме домакините ни да чакат — каза Артур, взе чашата на Алина и я подаде на служителя до тях.

Преди да тръгнат обаче, до тях се приближи принц Рудолф.

— Може ли да поговорим, Артур? — попита той, слагайки ръка на рамото му. — Моля, извинете ме — обърна се той към Алина и Фредерик, след което се отдалечи с младия принц.

— Ще ми позволите ли? — подаде й ръка Фредерик и й помогна да се качи в една от каретите.

Тя нямаше как да откаже. Артур погледна към каретата и виждайки Фредерик да подава ръка на Алина, повдигна вежди. Принц Рудолф също погледна към тях.

— Сигурно и ти си изненадан от това колко добре се разбират Фредерик и госпожа Вагнер. Честно казано, не съм го очаквал — каза той.

— И аз — отвърна Артур. — За какво искаш да говорим, чичо Рудолф?

— Всъщност то може да почака до вечерта — отвърна старият принц. — Хайде, да се качваме в каретите, за да не тръгнат без нас. В нашата има още място.

Каретите ги закараха обратно в Ротенбух. Алина с най-голямо удоволствие щеше да остане в компанията на принц Артур, но той се извини, че трябва да проведе важен телефонен разговор и отиде в стаята си. Нямайки представа какви всъщност бяха взаимоотношенията между Фредерик и Алина, той се подразни от близостта им. Принцът не знаеше на какво се дължи тя и имаше нужда от малко време, за да размисли.

След като сложи децата да спят, Алина се приготви за вечеря. Тя искрено се надяваше, че след нея ще може да се поразходи с Артур в парка, тъй като досега те почти не бяха имали възможност да поговорят насаме. По пътя обратно към замъка тя трябваше да търпи компанията на барона, който обаче беше по-малко досаден от обикновено, тъй като не бяха сами в каретата.

Отнесена в мислите си, тя премина през приемната на замъка. От преддверието на трапезарията се чуваха гласове, в един от които разпозна гласа на Артур.

Тя тъкмо щеше да влезе в преддверието, когато вратата се отвори и се появи барон Фредерик фон Раймерс. Очите му блестяха.

— Колко добре, че се срещаме насаме, Алина — каза той. Те наистина бяха сами. Тя се опита да го заобиколи, но той хвана ръката й и я дръпна встрани.

— Пуснете ме! — почти извика тя. — Да не сте пиян?!

— Не бързай толкова — сластно изсумтя той. — Защо ми се дърпаш? Йоханес явно не е срещнал толкова трудности — лукаво я погледна той. — Прекрасна си, когато си ядосана.

Алина се огледа — в приемната нямаше никого. Тя се опита да се отскубне от Фредерик, но той беше много по-силен от нея и я хвана здраво.

— Ах ти, малка палавнице — изхили се той и се опита да я целуне.

— Моля ви! — чу се силният глас на принца, който беше излязъл от библиотеката.

Фредерик я пусна.

— Отидохте твърде далеч, госпожо Вагнер! — каза той, дишайки тежко. — Как си позволявате…

— Опитах се да се отскубна от него, принц Рудолф, но той не ме пусна! — каза Алина. Тя забеляза, че не бяха сами. Освен принца сякаш от нищото се бяха появили принцесата, икономът, няколко от гостите и принц Артур.

— Да се отскубнете? — възмутено извика баронът. — Много добре познавам жени като вас. Вие се надявате да се докопате до големите пари след няколко години брак по сметка. Даже ме е срам да кажа какво предложение ми направихте. Как само се хвърлихте на врата ми!

Алина се изчерви. Тя трепереше толкова силно и беше толкова притеснена, че не знаеше какво да отговори. Изведнъж младата жена се почувства така, сякаш беше гола пред гостите.

— Принц Рудолф, вие трябва да сте видели, че той ме дръпна към себе си против волята ми! Принц Артур, вие знаете, че…

— Видях само, че целунахте барон Фон Раймерс, госпожо Вагнер! — отвърна принц Рудолф възмутен. — Видях също така, че от вчера търсите компанията му.

— И в църквата също — допълни старата далечна братовчедка.

Артур погледна Алина — в погледа му се четеше презрение. Той се обърна и изчезна в коридора.

— Вечерята ще изстине — каза принцесата. — Хайде да вървим в трапезарията.

Алина не можеше да повярва, че в момента най-важното за принцесата беше вечерята. Тук ставаше дума за честта й. Тук… изведнъж Алина осъзна, че всъщност никой не се интересуваше какво наистина се беше случило. Как можеше тя да си позволи да обиди член на фамилията!? Тя, майката на незаконните деца на Йоханес, алчната и пресметлива беднячка…

Тя се качи по стълбите и погледна приемната — беше абсолютно празна.

Веднага щом влезе в стаята си, младата жена избухна в сълзи. Тя искаше да си тръгне от замъка заедно с децата още тази вечер. Това, че беше приела поканата да гостува тук за втори път, се оказа грешка. Как можеше да бъде толкова наивна и да си помисли, че родителите на Йоханес ще я приемат, след като веднъж вече я бяха отхвърлили?

Алина отиде до прозореца и погледна към осветения парк. Осъзна, че най-много я болеше от мълчанието на Артур. За втори път през живота си тя се почувства предадена от принц.

Алина реши да опита да се пребори с мъката и горчивината във вилата на Сузане на Боденското езеро. Всеки ден тя правеше дълги излети с децата по брега на езерото и в околността, а често ходеха и в Швейцария, до която беше съвсем близо. Беше доволна, че вилата е далеч от големите градове. Тук никой не можеше да я разпознае като Алина Вагнер — жената, на която жълтата преса пак беше започнала да посвещава дълги статии.

Всички от семейството на принца и принцесата не пропускаха възможност да представят Алина във възможно най-негативна светлина. Барон фон Раймерс охотно даваше интервюта за жълти вестници, в които най-безпардонно твърдеше, че тя му е предлагала да спи с него и да се оженят, целейки да се докопа до парите му. В повечето от статиите пишеше, че много по-добре би било близнаците да бъдат отглеждани от баба си и дядо си, а не от развратната си майка. Появили се бяха и адвокати, които обсъждаха възможността да й отнемат децата и да ги дадат на принца и принцесата.

— Дори хора, които би трябвало да ме познават добре, смятат, че съм се хвърлила на врата на този никаквец, за да се домогна до парите му — каза Алина на Сузане, която често ги посещаваше във вилата. — Попаднах в най-ужасната ситуация в живота си, без да съм я предизвикала и без ни най-малко да съм я очаквала.

— Вярвам ти, Алина — каза Сузане и хвана ръката й. — Поне за децата не трябва да се притесняваш — никой не може да ти ги отнеме. Не обръщай внимание на жълтите вестници.

— Не става въпрос само за децата — каза Алина, поглеждайки навън към градината. Близнаците се опитваха да накарат Тигър да им донесе топка, но болонката нямаше никакво намерение да ходи, където и да било и само лениво се прозяваше. — Никога няма да забравя презрението в очите на Артур, когато ме видя с барона.

— Той съжалява за случилото се повече от теб, повярвай ми.

— Откъде знаеш — остро попита тя. — Да не си говорила с него?

Сузане Бек кимна.

— Обади ми се, защото иска да говори с теб, а ти си изключила мобилния си телефон.

Тя отиде до приятелката си и сложи ръка на рамото й.

— Повярвай ми, Алина, принц Артур те обича. Той…

— Ако любовта му е такава, то аз с удоволствие се отказвам от нея — прекъсна я Алина. Тя стана и отиде до прозореца. — Отначало отказвах да повярвам, но когато Артур дойде в замъка, наистина мислех, че се влюбвам в него. Той е умен, забавен, децата много го харесват, а и… кара сърцето ми да бие учестено, всеки път, когато го видя. Когато той е до мен, се чувствам някак сигурна и защитена. Той… — тя прекъсна и поклати глава. — Не, Артур с нищо не е по-различен от родителите на Йоханес. За тях аз съм нищожество, Сузане — тъжно се усмихна тя. — Даже понякога се питам дали принцът и принцесата не са накарали барона да се държи така с мен.

— Може би имаш право да се съмняваш…

Алина я погледна.

— Мислиш ли?

— Ами принц Артур също предполага, че нещо не е наред и се съмнява в цялата тази история. Барон Раймерс е всеизвестен женкар, но досега никога не се е интересувал от жени с деца. Освен това едва ли в дома на принца и принцесата би направил каквото и да е без тяхно разрешение — все пак ти си майката на единствените им внуци.

— Така както го казваш, принц Артур наистина има повод да се замисли върху случилото се — замислено каза Алина и отново седна на масата. — Ако е така, както казваш, принцът и принцесата още отначало са планирали да ме очернят пред всички и жълтата преса отново да се занимава с мен, а поканата за гостуването в замъка е имала за цел само и единствено това — Алина се плесна по челото. — Как можах да съм толкова сляпа за намеренията им и сама да падна в капана? Как въобще ми дойде наум да се съглася да отида отново в този замък? Защо… — тя прекъсна и се замисли. — А Артур явно е подозирал нещо…

Сузане сложи ръка на рамото й.

— Принц Артур не е можел да застане на твоя страна там, особено при така създалите се обстоятелства. Все пак той е част от това семейство, а и е задължен на принц Рудолф.

Сузане седна на масата до приятелката си.

— Говори с него, Алина — каза тя. — Да му кажа ли къде си? Той се притеснява за теб, повярвай ми.

— Аз винаги съм се доверявала на преценката ти за хората, Сузи — каза тя. — Ти определено си много по-добра от мен в това отношение. Само че в случая с Артур се питам дали и ти не си заслепена като мен?

— Не съм, повярвай ми — отвърна Сузане. — Дай му шанс, Алина. Той го заслужава!

— Ще си помисля — обеща приятелката й. Тя се улови, че независимо дали го искаше или не, Артур постоянно беше в мислите й. Винаги когато мислеше за него, сърцето й забиваше учестено. Любов ли беше това? Как можеше да обича човек, който я беше разочаровал по такъв начин?

Принц Артур фон Халберг беше на път още от сутринта. Той не спираше да мисли за Алина и начина, по който се разделиха в замъка Ротенбух онази вечер. Реши, че не може да чака повече, взе самолета до Базел, а там нае кола, с която да отиде до вилата на Сузане. Беше безкрайно благодарен на приятелката на Алина за това, че му каза къде се намира тя.

Артур не спираше да се обвинява, че и за момент е допуснал да се усъмни в честността и намеренията на Алина. Тя беше попаднала в капан, как той не се сети по-рано, защо въобще допусна, че баронът казва истината? Принцът не можеше да забрави болката, която видя в очите й онази вечер. А той просто си тръгна…

„Ти си пълен идиот, Артур“ — каза си той огорчен от собствената си постъпка. Той никога не беше харесвал барон Раймерс, защото знаеше много добре що за човек е. Как можа да допусне, че той казва истината, а Алина се е опитала да се възползва от парите му, които и без друго вече бяха сериозно намалели — баронът харчеше с лека ръка събираното в рода му от поколения и имотите и парите му се топяха като пролетен сняг. Принц Рудолф и принцеса София бяха предубедени спрямо Алина и със сигурност са искали да я представят в лоша светлина пред семейството и обществото, а Фредерик им е бил много удобен за целта. Безскрупулен човек като него нямаше проблем да причини нещастие на напълно невинна жена като Алина — за барона това си беше напълно в реда на нещата, а и по този начин беше натрупал точки пред принца и принцесата. Те обикновено не канеха този човек в замъка си и Артур беше много учуден да го види там по Великден… ето каква е била целта на присъствието му…

Младият принц достигна границата между Швейцария и Германия. Той кара по брега на езерото в продължение на няколко километра, след което зави по тесен път, от двете страни, на който имаше овощни градини. Той го отведе до малка вила с бели стени, червени капаци на прозорците и покрив от сиви керемиди. Паркира колата пред оградата и слезе. Първото нещо, което чу беше смехът на близнаците.

Артур пое дълбоко въздух. Той се чувстваше виновен за държанието си онази вечер и се притесняваше от срещата с Алина.

— Сам си затвори вратите, глупако — каза си тихо той, влизайки в градината. — Никой няма да ти е виновен, ако те отхвърли. Заслужил си го!

Той премина през малката градина, отиде до входната врата на вилата и спря пред нея. Алина го беше видяла от прозореца още докато паркираше колата си. Тя искрено се зарадва, че той беше дошъл чак до тук само заради нея, но беше решена да му покаже, че държанието му в замъка онази вечер беше всичко друго, но не и приемливо. Тя го изчака да позвъни на звънеца и след това отиде да му отвори.

— Здравей — каза той, гледайки в очите й. — Благодаря, че си готова да ме изслушаш.

— Намерили сте добра слушателка, принце — каза тя, без да му подаде ръка. — Моля влезте.

Двамата отидоха във всекидневната.

— Искате ли кафе?

Какво ти кафе? Не беше дошъл чак до тук, за да пие кафе, а за да й обясни какъв глупак е и да се опита да й се извини за поведението си. Самият той не беше убеден, че заслужава да бъде извинен.

— Аз много съжалявам за случилото се и за държанието си, госпожо Вагнер — започна той. — Проявих се като пълен наивник. Не мога да си простя, че не разбрах по-рано за намеренията на принца и принцесата да ви злепоставят, а когато това се случи, си тръгнах… като страхливец…

— Така е, принце. Вие си тръгнахте, без дори да се замислите дали в действителност този човек не си измисляше и не се опитваше да ме очерни пред всички. Още от идването ми в Ротенбух започна да ми досажда, а аз се опитах да му покажа, че компанията му ми е крайно неприятна. Той обаче постоянно се въртеше около мен и искаше да покаже на всички колко добре се разбираме и как нямам нищо против присъствието му, а дори напротив — тя се усмихна тъжно. — Ако наистина сте повярвали, че съм проявила интерес към този човек и парите му, значи имате много лошо мнение за мен.

Артур пое дълбоко въздух.

— Не, госпожо Вагнер, аз нямам лошо мнение за вас, даже напротив. Това, че съм тук днес, е доказателство за думите ми — каза той и въздъхна. — След случката онази вечер излязох от замъка, отидох в парка и премислих случилото се. Когато се върнах, исках да говоря с вас, но ме уведомиха, че вие сте си тръгнали от Ротенбух заедно с децата.

— Мислите ли, че можех да остана там и секунда повече? През целия си живот не съм била унижавана така. Тези хора направиха всичко възможно, за да разбият живота ми отново, след като веднъж вече почти го бяха направили.

Алина посочи дивана, който беше близо до кухненската маса.

— Моля седнете, принц Артур. Знам, че диванът не е много удобен, но…

— Иска ми се да не си бях затворил очите за реалността — прекъсна я той. — Семейство Ротенбух и семейство Халберг са далечни роднини и са в отлични отношения от векове. Разбирам болката на родителите на Йоханес от загубата на сина им. Разбирам също така, че на тях повече от всичко им е нужен наследник, в чиито вени да тече тяхната кръв. Въпреки това аз трябваше да ви предупредя, че намеренията им, канейки ви в замъка, не са напълно чисти. Доскоро те не желаеха дори да се срещнат с вас, а човек като принц Рудолф не мени мнението си от днес за утре.

— Казвате, че със семейство Ротенбух ви свързва далечно роднинство и приятелство — отвърна Алина. — Все пак те натовариха вас със задачата да дойдете при мен и да ми предложите да купите Доминик, нали?

Той хвана ръката й.

— Алина, аз се влюбих в теб — каза той, вглеждайки се в очите й. — Не знам дали ми вярваш и какво мислиш за мен след всичко случило се, но това е истината. Ти означаваш много за мен, Алина. Още от първия момент, в който те видях, осъзнах, че гледам на теб като на много повече от красива дама, приятелка или позната.

— Обичаш ме? — несигурно попита тя. — Как можеш да ме обичаш след цялата помия, която семейство Ротенбух изляха върху мен през годините?

— Алина, аз те обичам и много добре знам, че всичко, изписано по твой адрес, не е вярно. Ти си не само прекрасна майка, но и чудесен човек, който спечели уважението ми.

Той леко докосна брадичката й и я повдигна нагоре.

— Моля те, довери ми се, Алина. Ще направя всичко възможно да не правя повече грешки спрямо теб и да не те разочаровам така, както го направих онази вечер.

Тя разбра колко сериозен беше той. Всяка дума, която й каза, беше самата истина.

— И аз се влюбих в теб, принце мой — тихо каза тя. — Не знам как стана, даже не бях сигурна какво изпитвам, но сега знам — обичам те.

Той помилва лицето й.

— Искам да поканя теб и децата в Шлезвиг-Холщайн. Какво ще кажеш да прекарате следващите няколко седмици в замъка Халберг?

— Ами родителите ти? — плахо попита тя. Алина беше убедена, че те нямаше да я посрещнат с добре дошла в дома си.

— Майка ми много би искала да се запознае с теб и децата. Баща ми може би е на страната на семейство Ротенбух, но моите гости винаги са добре дошли и за него — каза Артур и я прегърна. — Моля те, Алина, дай ми шанс!

Предложението на Артур беше чудесно. Алина щеше да се радва да прекара повече време с него, но можеше ли да приеме поканата? Веднъж вече беше разочарована от семейството на принц, който също нямаше намерение да я предаде, но го направи.

— Обичам те, Алина — каза тихо той. Устните им се сляха в целувка.

Алина се чувстваше на седмото небе в обятията му. Присъствието му й даваше криле.

— Какво правите, мамо? — попита Шарлоте, която току-що беше влязла.

— Целувате ли се? — учуди се Доминик. — Това значи, че се обичате, нали?

— Повече от всичко на света — отговори Артур и пусна Алина, за да прегърне Шарлоте и Доминик. Той не искаше нищо друго, освен да е с Алина и децата до края на живота си.

Замъкът Халберг се намираше в гората, много близо до брега на морето. Ослепително бялата му фасада контрастираше със зеленината на липите и поляните, които го заобикаляха. До замъка имаше малко село с тухлени къщички, кметство, в което сега се помещаваше и детската градина, и фурна, която жените от селото използваха от време на време. Между замъка и селото имаше църква с висока камбанария, която се виждаше от километри и служеше за ориентир на пътуващите към Халберг. Точно под терасата на замъка имаше езерце с водни лилии, по чийто бряг бяха разположени бели пейки.

Алина и децата бяха настанени в стаи на втория етаж на замъка. Стаята на Алина не беше луксозна като апартамента в замъка Ротенбух, но въпреки това тя се чувстваше прекрасно. До банята се стигаше по тесен коридор. Дюшемето му скърцаше под стъпките им.

— Надявам се престоят при нас да ви хареса, госпожо Вагнер — каза принцеса Хелга фон Халберг, която лично ги придружи до стаите им. — От цялото си сърце ви приветствам с добре дошли при нас. Приятелите на Артур са и наши приятели.

— Благодаря ви, ваше височество — отвърна Алина. — Сигурна съм, че тук много ще ни хареса.

Младата жена беше напълно искрена — в момента, в който прекрачи прага на Халберг, тя се почувства така, сякаш отново можеше да диша свободно след последните мъчителни седмици.

— В замъка има ли други деца? — попита Шарлоте. — В къщата на леля Сузане трябваше да си играем сами, защото нямаше никого другиго.

— Тук има други деца само когато внуците ми ни идват на гости, Шарлоте — отвърна принцеса Хелга. — В селото обаче има много деца. Можем да ги поканим тук, за да се запознаете.

— Кога? — нетърпеливо попита Доминик.

— В някой от следващите дни — отвърна принцесата и сложи ръка на рамото му. — Обещавам ви, че няма да допуснем да ви е скучно в Халберг. Ако искате и ако майка ви позволи, можете да се повозите на трактора. Нашият управител няма да има нищо против.

— Може ли, мамо, може ли? — в един глас попитаха и двамата.

— Може. Но бъдете внимателни — каза Алина.

— Подредете багажа си на спокойствие, госпожо Вагнер — каза принцесата. — Доколкото познавам сина си, по-късно през деня ще ви разведе из замъка и в парка — усмихна се Хелга фон Халберг. — Синът ми съжалява, че не можа да ви посрещне лично, но трябваше да отпътува за Хамбург по спешност. Очакваме го в близките два часа.

Алина си помисли, че това е някакъв знак от съдбата — Артур никога не беше там, когато тя пристигаше — първо в Ротенбух, сега и в Халберг. Тя се радваше повече от всичко, че ще го види отново — час или два по-късно или по-рано нямаха такова значение.

След като принцеса Хелга излезе, две домашни помощници внесоха багажа на Алина и близнаците. Те се представиха като Гизела и Хайдрун.

— Ако имате нужда от нещо, госпожо, моля наберете 12 по вътрешния телефон. Това е номерът на обслужващия персонал — каза Хайдрун.

Алина благодари и момичетата излязоха.

— Мамо, тези момичета не се поклониха, а в Ротенбух винаги ни се покланяха на влизане и на излизане — каза Шарлоте.

— Така е по-добре, миличка — отвърна майка й. — Всички хора сме еднакви пред Бог и никой не трябва да се покланя на друг.

Доминик поклати глава.

— Не, мамо, Шарлоте и аз сме от семейство Фон Ротенбух, дори да не носим тази фамилия. Нашият баща е принц Йоханес и затова…

— Вашият баща щеше да е много тъжен, ако ви чуеше да говорите така — прекъсна го майка му. — Самият той смяташе, че да си Ротенбух не те прави с нищо по-различен от останалите хора.

— Но дядо каза друго — отвърна Доминик.

— Понякога и дядовците бъркат — отвърна Алина. Тя щеше да направи всичко по силите си отсега нататък близнаците да имат колкото се може по-малко контакти с баба си и дядо си. Младата жена смяташе, че общуването с тях не се отразява добре на децата и ги обърква. Близнаците попиваха всичко, което им се казваше, и бяха започнали да се държат така, както принц Рудолф им беше обяснил, че подобава на принц и принцеса. Алина нямаше да допусне повече подобно вмешателство в съзнанието на децата си. В Халберг тя се чувстваше сигурна и спокойна. Съдейки по поведението на Артур, тук никой нямаше да им обяснява, че принцовете и принцесите трябва да се отнасят с обикновените хора така, сякаш са по-достойни и по-добри от тях. Самият принц Артур и сестрите му като деца бяха играли с връстниците си от селото, бяха ходили на училище с автобуса и всяка есен бяха събирали картофи заедно с останалите деца.

Алина подреди багажа си, смени дрехите, с които беше пътувала и изкъпа и преоблече децата. Точно беше приключила с това, когато принц Артур се върна от Хамбург и веднага се качи при тях.

— Да, моля — отвърна Алина, когато чу да се чука на вратата й. Очакваше, че е някоя от домашните помощници.

Младата жена се наведе, за да провери дали Доминик беше вързал правилно връзките на обувките си.

— Чичо Артур! — радостно извика Шарлоте. — Тези рози за мама ли са?

— Една от тях е за теб, млада госпожице — каза Артур, извади една роза от големия букет и галантно й я подаде с лек поклон. — Извини ме, че не успях да ви посрещна — каза той, обръщайки се към майка й. Той й подари букета, прегърна я и я целуна.

През последните няколко дни Алина често се питаше дали това, че Артур беше дошъл във вилата на Сузане и я беше поканил в замъка Халберг не беше просто прекрасен сън, от който тя всеки момент ще се събуди. Той й се обаждаше всеки ден, казвайки й колко много я обича, но въпреки това тя се страхуваше, че всичко може да е просто илюзия. Оказа се обаче, че е действителност. Преди няколко часа тя беше пристигнала в замъка, майката на Артур лично я беше придружила до стаите им, а ето че сега беше в обятията на любимия си човек.

— Броях часовете и минутите, които оставаха до идването ти — тихо каза той, взе розите, сложи ги на масичката и я притисна до себе си толкова силно, сякаш никога и за нищо на света нямаше да я пусне. — Липсваше ми, мила моя — прошепна й той. — Не можеш да си представиш колко много ми липсваше.

Доминик хвана сестра си за ръка.

— Тук само пречим — каза той и я отведе в другата стая. — Ще играем на монополи, докато мама и чичо Артур дойдат.

Шарлоте въздъхна.

— Това може да продължи доста дълго — каза тя и остави розата си на леглото. — Когато възрастните започнат да се целуват, те не спират, а продължават дълго време.

Принц Клеменс фон Халберг седеше в удобно кресло на терасата, наслаждавайки се на една от любимите си книги. На всеки няколко минути той оставяше книгата и поглеждаше към съпругата си, която се занимаваше с водните лилии в езерото. Тя винаги се грижеше за тях сама и не позволяваше на градинаря да й помага.

Принц Артур изведе Алина и близнаците на терасата.

— Татко, искам да ти представя госпожа Вагнер — каза той. — Тя и децата й ще ни гостуват в замъка през следващите няколко седмици. Алина, това е баща ми — принц Клеменс.

Старият принц остави книгата на масичката до себе си.

— Моля да ме извините, че не мога да стана, госпожо Вагнер — каза усмихнат той. — Не ми стигаха проблемите със сърцето, ами сега и подаграта започна да напомня за себе си. Старост — нерадост — каза той и й подаде ръка. — Радвам се да ви поздравя с добре дошли в Халберг.

— Благодаря, ваше височество — каза Алина и му представи близнаците.

— Според мен трябва още сега да разгледат парка, много ще им хареса — каза принц Клеменс.

— А можем ли да пояздим? — попита Доминик. — При дядо имахме понита — каза той и погледна тъжно. — Тръгнахме си от замъка, без да вземем с нас понитата си и сега ни е мъчно за тях.

— Да, тъжни сме — подкрепи го Шарлоте. — Когато си тръгнахме, не казахме на баба и дядо довиждане.

— Не се притеснявайте за това, дечица. Аз познавам баба ви и дядо ви добре, те ще разберат, че много сте бързали и не сте могли да се сбогувате.

— Ами понитата? — попита Доминик.

— И понитата ще разберат — увери ги принц Клеменс. — Доколкото познавам чичо ви Артур, той още утре ще ви заведе при конете. Щеше да го направи и днес, но вече е доста късно — каза то й и им намигна. — А сега отивайте да си играете в парка. На онзи голям дъб ей там има люлка. Моите внуци много обичат да се люлеят на нея, сигурен съм, че и на вас ще ви хареса.

— И не тичайте! — каза майка им.

— Не се тревожете за децата, госпожо Вагнер — каза принцеса Хелга, качвайки се по стълбите към терасата. — Момичетата от персонала ще ги наглеждат. Внуците ни си играят в парка по цял ден.

Една от домашните помощници донесе освежаващи напитки и кроасани с бадеми, които бяха току-що изпечени в кухнята на замъка. Артур беше споменал на Алина, че баща му е бил резервиран към посещението й в замъка, но тя го намери за не по-малко мил и симпатичен от съпругата му. На младата жена повече от всичко й хареса колко топло и сърдечно ги бяха посрещнали господарите на замъка. В Ротенбух посрещането също беше на ниво, но всички бяха някак резервирани и студени — и персоналът, и семейство Фон Ротенбух. Тук беше различно.

След като запозна Алина с баща си, принц Артур й показа замъка. В Халберг също имаше библиотека, но тя не беше нито толкова богата, нито така елегантно обзаведена както в Ротенбух. Артур й разказа как като деца той и сестрите му бяха прекарвали тук дълги часове, слушайки приказките и историите, които баба им им разказвала.

— Със сестрите ми имахме чудесно детство — каза Артур. — На Йоханес му харесваше много повече тук, отколкото при родителите му в Ротенбух.

Хванати ръка за ръка те отидоха в семейната галерия на третия етаж на замъка. Историята на фамилията им можеше да бъде проследена чак до началото на XV век. Тя беше свързана с краля на Дания Кристиан I — факт, с който всички в семейството много се гордееха. Семейството имаше роднини в Дания и днес. Бабата на Артур произхождаше от датска благородническа фамилия, а сестра му Александра беше омъжена за датски граф.

Артур отвори вратата в края на галерията. Тя водеше към малък балкон, от който се виждаха паркът, гората и дори морето, чиито води днес бяха равни като огледало. В далечината се мяркаше платноходка.

— Какво ще кажеш да отидем в Дания за уикенда — предложи Артур. — Много близо до границата има магазин, в който празнуват Коледа всеки ден. Преди много години е бил аптека. След като го разгледаме, ще обядваме и ще отидем в едно малко градче, в което времето сякаш е спряло — изглежда така както преди столетия. Какво ще кажеш — погледна я той. — Според мен децата много ще се зарадват.

— Мисля, че ще трябва да отложим градчето за друг път. В магазина близнаците ще изразходват цялата си енергия и след като обядваме, ще са уморени до смърт.

— Добре, тогава ще се върнем вкъщи, а вечерта ще отидем на концерт — каза той и я целуна. — Все още не сме излизали никъде заедно. Ще бъде чудесно.

Алина се притисна в него.

— Родителите ти са много мили хора. Не съм и мечтала за по-топло посрещане. Все пак и те са чели вестниците и знаят какво се пише за мен.

— Майка ми обича сама да си изгражда мнение за хората, а баща ми има някои резерви, но е твърдо решен да не ги показва. Вчера разговаря много дълго с чичо Рудолф. Не ми каза какво точно са си говорили, но сподели, че семейство Ротенбух не са очаровани от това, че си тук.

— Съжаляваш ли, че си ме поканил? Все пак са ти роднини, може би гледат на теб като на предател…

Той се засмя.

— Ще го преживея някак. Не, не съжалявам, за нищо на света не съжалявам, че ви поканих — каза той и силно я прегърна. — Обичам те, Алина, никой не може да ми забрани да те обичам. Ти си моя, не ме интересува какво мислят чичо и леля по въпроса. Що се отнася до родителите ми — убеден съм, че ще ме подкрепят.

— Но вие сте роднини със семейство Ротенбух и…

— Понякога, противно на поговорката, кръвта става вода — прекъсна я той. — Освен това те са ни много далечни роднини!

Тя се опита да каже нещо, но той сложи пръст върху устните й.

— Не искам да чувам нищо повече по въпроса, мила моя. Ти и децата сте по-важни за мен от всички и всичко друго.

Тя го целуна.

В събота сутринта те тръгнаха за Дания веднага след закуска. Готвачката се беше погрижила да им приготви кошница за пикник с напитки и храна, в случай че децата огладнеят или ожаднеят по пътя.

Доминик и Шарлоте не се бяха возили в кабриолет никога досега. Те вдигаха глави високо и се наслаждаваха на приятния пролетен вятър, който разпиляваше косите им. И двамата нямаха търпение да отидат в магазина, в който празнуваха Коледа и през юни.

Бързо стигнаха до Фленсбург, а от там до границата с Дания имаше само няколко километра.

Алина се удиви на търпението, с което Артур отговаряше на всички въпроси на близнаците, много от които бяха досадни дори според собствената им майка.

— Аз съм роден за баща — с усмивка отвърна той, след като тя го беше похвалила за усета и търпението към близнаците. — Сестрите ми и техните съпрузи са на същото мнение. Нямам нищо против да имам и дузина деца — каза той и се усмихна. — Баба ми и дядо ми са имали четиринайсет.

Те се познаваха от съвсем скоро, бяха се виждали за кратко няколко пъти, а Артур не се притесняваше да говори за бъдещето си като съпруг и баща. Алина се радваше, но изпитваше и известен страх. Ще бъде ли достойна за съпруга на Артур? Когато беше с Йоханес, никога не си беше задавала този въпрос. Тогава беше само на осемнайсет години — млада и явно достатъчно наивна, за да вярва, че може да бъде принцесата от приказките редом до своя принц на бял кон. Реалността обаче се оказа друга.

Те подминаха Фленсбург и пресякоха границата с Дания. Артур паркира на една отбивка до пътя и Алина извади от багажника кошницата с напитки и лакомства. Децата не бяха гладни, а по-скоро жадни. Те изпиха всичката лимонада, която готвачката беше сложила, и веднага настояха да продължат. Близнаците нямаха търпение да отидат в коледния магазин.

Отвън някогашната аптека беше абсолютно безлична и неразпознаваема, но веднага след като прекрачиха прага й, те бяха обхванати от коледно настроение. Хванати ръка за ръка, близнаците обикаляха от една атракция на друга усмихнати и с блеснали очи. Алина също много хареса това място. Тя се почувства като малко дете, което бяха довели, за да му купят подарък.

В магазина обаче имаше прекалено много хора и Артур съжали, че беше избрал да дойдат точно в събота. Явно същата идея за прекарване на уикенда беше хрумнала на много други германци и датчани.

Нито Артур, нито Алина забелязаха тъмнокосия мъж с джинси и тениска, който не изпускаше Шарлоте от очи и за миг. Той ги следваше като сянка навсякъде в магазина.

— Мамо, мамо, виж — извика Шарлоте, отскубна се от ръката на брат си, бързо мина между две по-големи деца и отиде до една къща за кукли, която много приличаше на тази в Ротенбух. Тя се обърна към Артур и го погледна с големите си искрящи от вълнение очи. — В Халберг имате ли къща за кукли?

— Мисля, че е на тавана, но не съм съвсем сигурен. Когато бяхме малки, сестрите ми със сигурност имаха. Дано да сме я запазили.

— А там има куклен театър — развълнувано каза Доминик и тръгна към него. — И един магазин, леле колко е хубав!

В помещението продължаваха да влизат все повече деца и възрастни. Доминик се спъна и залитна към масата, на която беше магазинът играчка. Артур го хвана, преди да падне на земята, но с ръката си Доминик събори магазина от масата. Чекмеджетата, рафтовете, шкафовете, клиентите и касовият му апарат паднаха на земята.

Артур, Алина и още няколко души около тях събраха падналите играчки и ги подредиха отново на масата.

— Къде е Шарлоте — попита Доминик, оглеждайки се за сестричката си.

Алина се разтрепери. Само преди две минути Шарлоте беше до къщата за кукли.

— Шарлоте! — ужасена извика тя. Никакъв отговор. — Шарлоте, къде си?!

Доминик искаше да отиде в съседното помещение и да я потърси там, но Артур го хвана за ръката. Той се обвиняваше, че е оставил малката Шарлоте без надзор, макар и за секунди.

— Не може да е отишла далеч — каза той на Алина, опитвайки се да я успокои.

През следващите двайсет минути те претърсиха всички помещения на този етаж. Това не беше никак лесно, защото магазинът вече беше препълнен, а нови и нови клиенти прииждаха постоянно. Алина се опита да не се поддаде на ужаса, който изпитваше, и да не изпада в паника.

— Ще отида на долния етаж и ще помоля някой от администрацията да обяви Шарлоте за издирване по високоговорителите — каза Артур. — Ще взема Доминик със себе си, а ти иди на горния етаж и потърси там.

Алина кимна и веднага тръгна по стълбите нагоре.

След повече от час търсене стана ясно, че Шарлоте не беше в магазина. Алина знаеше, че малката й дъщеря не би си тръгнала сама, а много пъти беше предупреждавала и нея, и брат й да не ходят никъде с непознати и да не им обръщат внимание, ако се опитат да ги заговорят.

Принц Артур уведоми полицията за случилото се и се обади на родителите си. Когато принцът обясни на служителите на магазина как изглеждаше Шарлоте, той забеляза, че те се спогледаха някак крадешком. Артур също беше убеден, че детето беше отвлечено.

Една дама, която живееше до магазина, беше видяла тъмнокос мъж с джинси и тениска да влиза в някаква разнебитена кола с малко момиче с цветни панталонки и светла тениска. На това описание обаче можеха да отговарят много хора.

До късно през нощта полицията заедно с принц Артур, Алина и доброволци търсиха Шарлоте в района около магазина. Спецотрядът използваше и кучета, но от момиченцето нямаше и следа. Ако я бяха отвлекли, със сигурност отдавна я бяха отвели в Германия или в Дания и я бяха скрили някъде.

Принцеса Хелга пристигна в Дания, за да бъде до сина си и Алина в този тежък момент. Наложило се беше да бият успокоителна инжекция на младата жена, която беше полегнала на една кушетка в полицейското управление. Завит със сиво одеяло, Доминик спеше на стола срещу нея.

Принцесата погледна малкия, който спеше дълбоко, уморен от тежкия ден, взе един стол и седна до Алина, хващайки ръката й.

— Ще намерят Шарлоте, госпожо Вагнер — каза тя. — Този, който я е отвлякъл, сигурно ще иска откуп за нея и не й е направил нищо.

— Не, не откуп — тихо каза Алина. — Те искат Доминик. Те… — тя се разтрепери.

— Кой иска Доминик? — учудено попита принцесата.

— Семейство Ротенбух. Питайте Артур, те дори искаха да го „купят“ от мен, предлагаха ми пари, за да го осиновят…

Хелга фон Халберг знаеше за случая, но не искаше да повярва, че Фон Ротенбух биха отишли толкова далеч.

— Не, Алина, семейство Фон Ротенбух нямат нищо общо с това — убедено каза тя. — Дори предполагам, че Шарлоте е отвлечена, за да изнудват баба й и дядо й за пари. Фон Ротенбух нямат нищо общо с отвличането и според мен дори не знаят за него. Трябва веднага да ги уведомим. Доколкото познавам принц Рудолф и принцеса София, те няма да се поколебаят да платят каквато и да е сума, за да освободят внучката си.

Алина се замисли над думите на принцеса Хелга. Всъщност може би тя имаше право. Фон Ротенбух не можеха да си позволят да се замесят в отвличане. Не биха спечелили нищо, освен…

— Те искат да ме изкарат лоша майка, която не се грижи за децата си — неочаквано каза Алина. — С отвличането искат да докажат пред съда, че не мога да се грижа за Доминик и Шарлоте. Те искат да вземат попечителски права над децата.

— Няма причина да мислите, че искат да ви отнемат децата, госпожо Вагнер — убедено отвърна принцеса Хелга. — Аз познавам семейство Фон Ротенбух още откакто бяхме деца. Те нямат нищо общо с това, дори напротив, според мен ще направят всичко, за да ви помогнат да си я върнете.

Артур също беше убеден, че родителите на Йоханес нямаха нищо общо с отвличането. Алина погледна към Доминик и от очите й потекоха сълзи. Семейство Фон Ротенбух рано или късно щяха да разберат какво се беше случило, тя не можеше да го предотврати.

— Артур е с хората, които все още търсят Шарлоте — каза принцесата. — Ако искате, мога да се обадя на семейство Фон Ротенбух — предложи тя и сложи ръка на рамото й. — Сега Шарлоте се нуждае от всяка помощ.

Алина кимна.

— Да, обадете им се.

Младата жена отново заплака.

След като бяха претърсили градчето и околностите сантиметър по сантиметър, полицията и доброволците решиха, че няма смисъл да търсят повече в Дания и се насочиха към Шлезвиг-Холщайн. От детето нямаше и следа.

Наложи се да бият още една инжекция с успокоителни на Алина, но младата жена не успя да заспи за повече от пет минути. Тя леко се унасяше, но почти веднага се събуждаше разтреперана. Единствената й утеха бяха Доминик, който отказваше да отиде в стаята си и искаше да е до майка си, Артур и принцеса Хелга, която стоеше неотлъчно до леглото й.

Семейство Фон Ротенбух пристигнаха в Халберг и заедно с принц Артур обмислиха различни възможности затова кой можеше да е отвлякъл малката Шарлоте. Алина обаче все още не беше напълно сигурна, че родителите на Йоханес нямаха нещо общо с отвличането.

В ранния следобед Алина реши, че не иска повече да е прикована за леглото. Личният лекар на семейство Халберг дойде в замъка и предложи да й бие още една инжекция с успокоителни, но тя отказа.

Полицията беше разположила свой екип с подслушвателни устройства, в случай че похитителите се обадеха в замъка Халберг. Пресата все още не беше разбрала за случая с отвличането. Хората около границата между Дания и Германия знаеха, че е отвлечено петгодишно момиченце, но не и кое беше то.

Принцеса Хелга реши да остави Алина за малко сама, за да може поне да се преоблече на спокойствие, и изведе със себе си Доминик. Алина не чу радостния му вик, когато видя баба си и дядо си в приемната.

Младата жена все още не знаеше за пристигането на родителите на Йоханес и принц Артур се качи, за да я вземе и да я заведе в приемната при тях.

— Има ли някакви новини? — попита тя. — Обади ли се похитителят?

— Не, мила — каза той и леко я целуна по бузата. — Искам обаче да ти кажа нещо, преди да слезем долу.

Тя го погледна ужасена.

— Убили ли са я?

— Не, Алина, моля те, не говори такива неща — каза той и силно я прегърна. — Все още нищо не знаем нито за похитителя й, нито къде я е отвел. Ще я намерим, мила моя — обеща принцът и я целуна. — Родителите на Йоханес пристигнаха преди няколко часа.

— Те нямат работа с децата ми!

— Принц Рудолф и принцеса София само искат да помогнат, мила моя. Повярвай ми, те са не по-малко загрижени от нас.

— Шарлоте не ги интересува — отвърна Алина. — Те искат само Доминик, защото е единственият жив наследник на рода им.

— Хората се променят…

— Не и тези хора, Артур. Да слезем долу — каза тихо тя.

След няколко минути Артур и Алина отидоха в приемната. В едно помещение до нея, вратата на което беше отворена, Алина видя двама мъже, които правеха нещо с телефоните — бяха готови да запишат гласа на похитителя, ако се обадеше в замъка за откуп. Те я видяха и я поздравиха с леко кимване. Тя отвърна на поздрава им и се обърна към родителите на Артур, които заедно със семейство Фон Ротенбух и Доминик седяха на масата.

Доминик стана от скута на баба си и се затича към майка си, прегръщайки я.

— Знаеш ли, че баба и дядо са дошли тук, за да ни помогнат, мамо?

Принц Рудолф се изправи и се приближи до Алина.

— Явно не се радвате да ни видите със съпругата ми в Халберг, госпожо Вагнер, за което напълно ви разбирам.

Алина хвана сина си за ръката.

— Радвам се, че ме разбирате — с нотка на сарказъм отговори тя и погледна към принцеса София. — Сами ли дойдохте или взехте със себе си и барон Фон Раймерс?

— Моля ви, госпожо Вагнер, сега трябва да мислим само за Шарлоте. Всичко останало може да почака — отвърна принцът. — Ние много я обичаме и сме готови да платим всяка сума, която похитителят би поискал в замяна на живота й.

— За нас първоначално децата бяха само наследници на рода ни, но след като ги опознахме, много ги обикнахме, госпожо Вагнер — подкрепи го съпругата му. — Доминик и Шарлоте са наши внуци. Те са единственото, което остана на този свят от сина ни.

Алина искаше да ги попита дали смятат, че Йоханес би одобрил поведението им, но замълча. Все пак сега най-важна беше Шарлоте.

— Благодаря, че искате да помогнете — каза Алина и прие ръката, подадена й от принцеса София за поздрав.

Часовете до вечерта минаха бавно и мъчително. Всеки път, когато телефонът звъннеше, всички се надяваха да е похитителят, но той така и не се обаждаше. Все още никой, освен хората в замъка Халберг не знаеше кое е отвлеченото момиченце. Само благодарение на запазената дискретност замъкът не беше обграден от журналисти и фотографи, които щяха да направят отвличането новина номер едно. На всички от персонала в Халберг беше наредено да не казват на никого за случващото се.

Доминик вечеря и Алина го сложи да си легне. Тя му прочете приказка, а след това заедно с него се помоли за сестричката му.

— Добрият Господ ще ни върне Шарлоте, мамо — каза Доминик и я прегърна.

— И аз мисля така — отвърна майка му, полагайки неимоверни усилия да преглътне сълзите си.

Пред замъка спря лимузина в светъл цвят. Шофьорът слезе и отвори вратата на една елегантна млада дама, държаща в ръцете си малтийска болонка.

— Казвам се Сузане Бек — каза тя на посрещналия я иконом. — Тук съм, за да се видя с госпожа Вагнер.

Алина беше в приемната и чу гласа на приятелката си.

— Сузи! — извика тя и се спусна към нея.

Сузане остави болонката на земята и я прегърна.

— Дойдох веднага щом разбрах — каза Сузане. — Трябваше да взема и Тигър, нямаше на кого да го оставя. Обади ли се вече похитителят?

— Откъде знаеш за отвличането? — изненадано я погледна Алина.

— Принц Артур ми се обади. Той смята, че е добре да съм до теб в такъв момент. Хванах първия самолет за Хамбург, а на летището ме чакаше шофьорът на семейство Халберг.

— Не можеш да си представиш колко се радвам да те видя, Сузи — през сълзи каза Алина. — В момента съм на ръба на пропастта, една крачка и ще падна в нея.

— Спокойно, мила, всичко ще бъде наред. Шарлоте ще се върне — каза Сузане и прегърна приятелката си.

Дните минаваха, а от похитителя нямаше и следа. Много от хората, участващи в издирването, бяха загубили надежда, че ще открият Шарлоте. В разследването се беше включил и Интерпол, защото в Дания бяха изчезнали още три деца — две момичета и едно момче. В един от случаите следите водеха до престъпна група от чужбина, занимаваща се с търговия с деца. Полицията и Интерпол ги издирваха от месеци, но те успяваха да се изплъзнат.

Случилото се с Шарлоте разтопи ледовете между семейство Фон Ротенбух и Алина. За подобряването на отношенията им допринесоха и принц Артур, и родителите му. Принц Рудолф и принцеса София осъзнаха колко бяха грешали за Алина и бяха решени веднага щом Шарлоте се върне да направят всичко възможно, за да поправят грешката си.

Всяка сутрин, когато Алина излизаше на балкона и гледаше към парка и Балтийско море, се питаше как щеше да продължи животът й без Шарлоте, ако детето не се върнеше.

Тя много често беше обсебвана от мисълта да скочи през парапета, но мисълта за Доминик я спираше. Тя трябваше да живее, поне за него. Алина не можеше да си позволи да остави сами сина си и мъжа, когото обичаше, не искаше да им причини това.

В тези тежки дни я крепеше единствено силната любов на Артур и мисълта за Доминик, който се нуждаеше от майка си повече от всякога. До нея в тежките моменти беше и Сузане, решена да е близо до приятелката си колкото се наложеше. С нея правеха дълги разходки в парка и изливаха душите си една пред друга.

Този ден Алина реши да не си ляга веднага след вечеря, както обикновено правеше, а отиде в близката църква, чиято врата беше постоянно отворена.

Светлината от голямата свещ, която гореше пред олтара, изпълваше малката църква с тайнствени сенки.

През украсените със стъклописи прозорци се процеждаше светлината от двете улични лампи близо до църквата. Алина се качи по дървените стълби на горното ниво, което от столетия бе специално отредено на семейство Халберг, а сега там се намираше органът.

Алина се наведе през богато декорирания парапет и погледна към олтара надолу. Тя се сети, че два дни след пристигането им с Артур и децата бяха дошли в тази църква. Шарлоте беше много впечатлена от коритото за кръщаване, направено от черен и бял мрамор. Алина затвори очи и й се стори, че чува гласа на дъщеричката си. Изведнъж осъзна, че не беше сама.

— Артур, какво правиш тук? — каза тя, виждайки принца на входа на църквата.

Той се приближи до нея и сложи ръка на рамото й.

— Не губи надежда, мила моя, Шарлоте ще се върне. Аз истински вярвам, че ще се върне.

— Кога? — попита тя и от очите й бликнаха сълзи. — От ден на ден ми става все по-трудно да не изгубя всяка надежда, че ще я видя отново.

Тя погледна към олтара.

— Понякога изчезналите деца се намират чак след години, ако изобщо са живи… — продължи през сълзи тя. — Кой знае къде са завели Шарлоте. Кой знае какво правят с нея сега…

— Никой няма да й причини нищо лошо, мила. Сигурен съм в това — каза Артур, силно надявайки се думите му да се окажат истина. — Трябва да вярваме!

— Аз…

Мобилният му телефон звънна. Той вдигна и Алина веднага разбра, че ставаше дума за Шарлоте. Изведнъж изражението му се промени и той се усмихна.

— Какво се е случило? — почти останала без дъх извика Алина. — Шарлоте…

Артур я притисна до себе си.

— Да, Шарлоте — отвърна той. — Намерили са я при богато семейство в Сан Франциско. Стигнали са до нея по следите на отвлеченото момченце от Дания.

— Добре ли е? Здрава ли е?

— Татко каза, че всичко е наред. Той е разговарял с високопоставен служител от Интерпол.

Алина изведнъж се почувства по-щастлива от всякога.

— А другите деца? — попита тя.

— Добре са. Извършителите са заловени.

Двамата излязоха от църквата, хванати за ръка. Алина погледна нагоре към нощното небе. Искаше й се да затанцува от щастие. Шарлоте беше добре и съвсем скоро щеше да си дойде у дома заедно с другите похитени деца.

— Любимият писател на Йоханес беше Антоан дьо Сент-Екзюпери — каза Алина.

— Да, той особено много харесваше „Малкият принц“ — отвърна Артур и също погледна нагоре към небето. — „Нощем ще гледаш звездите. При мен всичко е съвсем мъничко и затова не мога да ти покажа моята. Така е по-добре. За теб моята звезда ще бъде една от звездите… Тогава ще ти бъде хубаво да гледаш всички звезди.“

— Мисля, че сега виждам звездата на Йоханес. Той се радва за нас и ни се усмихва — тихо каза Алина.

— Той се радва не само защото Шарлоте ще си дойде, а и защото с теб се срещнахме, мила моя — каза Артур и я целуна.

Алина и Артур искаха да отидат до Сан Франциско и да приберат Шарлоте, но от Интерпол им казаха, че няма смисъл, тъй като момиченцето вече е на път за Германия, придружавано от техни колеги.

На летището в Хамбург Доминик, Алина, принц Артур и семейство Фон Ротенбух нетърпеливо чакаха самолетът с Шарлоте да кацне. За отвличането й все още знаеха много малко хора. Новината не беше станала обществено достояние. Принц Рудолф и принцеса София искаха да дадат пресконференция още на следващия ден, за да обяснят на всички какво се беше случило и какъв човек всъщност беше Алина Вагнер, която несправедливо бяха обявили за алчна и лека жена.

От ВИП терминала те видяха как самолетът кацна. Алина едва се удържа да не излезе на пистата от вълнение. Тя не можеше да се успокои, преди с очите си да види Шарлоте.

Около петнайсет минути след кацането, самолетът приближи терминала, вратите се отвориха и Шарлоте слезе, хванала за ръка една възрастна дама. Веднага щом видя майка си, тя се отскубна от ръката й, затича се към нея и я прегърна.

— Аз толкова много плаках, мамо — през сълзи каза тя. — Онези хора казаха, че ти си отишла при добрия Господ и че те ще ми намерят нова мама. Аз трябваше да ги наричам „мами“ и „деди“ — на английски това значи мамо и тате.

— Отнасяха ли се добре с теб? — попита майка й.

— Да. Само човекът, който ме отвлече от магазина се държеше лошо. Той запуши устата ми с ръка и ми каза, че ако не стоя мирно в колата, ще ме удари.

— Той не може да ти направи нищо повече, миличка. Полицията го задържа и той ще отиде в затвора.

Алина вдигна дъщеричката си, притисна я до себе си и след това я подаде на принцеса София.

— Нека заедно да се погрижим децата да се чувстват обичани и защитени — каза Алина. — Сигурна съм, че Йоханес би искал Шарлоте и Доминик да се чувстват еднакво добре както у дома, така и в Ротенбух.

— Не сме заслужили добротата и щедростта ви, госпожо Вагнер — каза принцът. — Да, ние трябва да се обединим за благото на децата и доброто им бъдеще — допълни той и сложи ръце върху раменцата на Доминик. — Ние никога повече няма да се опитваме да отделим децата от вас. Само ви молим, ако сте съгласна, за в бъдеще да носят фамилията Фон Ротенбух. Искаме да ги признаем официално за наши внуци.

— Ротенбух-Халберг — каза Артур.

— Защо Халберг? — попита Доминик и го погледна изненадано.

— Да, защо Халберг? — попита Алина, но усети, че знаеше отговора и сърцето й заби учестено.

— За това ще говорим, когато се приберем в Халберг — каза Артур и взе в ръце Шарлоте — само той още не я беше поздравил с добре дошла у дома.

Тази вечер Алина остана до късно в стаята на близнаците. Тя просто не можеше да ги остави сами и за минута, макар че знаеше, че в замъка бяха в пълна безопасност. Все пак ги сложи да спят и излезе, тъй като с Артур имаха уговорка да се чакат в църквата.

Минавайки през преддверието, тя чу веселите гласове на семействата Халберг и Ротенбух, с които беше и Сузане — седяха в приемната и обсъждаха случилото се. Всички бяха много щастливи от развръзката. Родителите на Артур бяха поканили Сузане да остане още няколко дни в замъка, но тя искаше да си тръгне още на следващия ден, тъй като я чакаше много работа в бутика й.

Алина тихо излезе от замъка, мина през парка и стигна до църквата. Видя, че вратата е отворена, а вътре светеха безброй свещи, озарявайки цялото помещение.

Артур я посрещна, подаде й ръка и я заведе до олтара.

— Обичам те, Алина — каза той, гледайки я в очите. — Обичам те и искам да станеш моя жена.

Принцът коленичи пред нея.

— Ще станеш ли моя жена, Алина? Аз ще се грижа за теб и децата, докато съм жив, и ще направя всичко по силите си, за да сте щастливи.

— Знам това — каза тя и прие подадената от него ръка. — Да, Артур, ще се омъжа за теб. Не мога да си представя нищо по-хубаво от това да живеем заедно и знам, че и децата ще са много щастливи в Халберг. Те много те обичат и за краткото време, в което бяхме тук, се привързаха към родителите ти.

— Ти ме правиш най-щастливия мъж на земята, мила моя — каза Артур с блеснали от радост очи. Той бръкна в джоба на якето си и извади оттам малка кутийка с пръстен. — Майка ми даде този пръстен малко преди да дойда тук. Тя го е пазила за мен и аз те моля да го пазиш за сина ни, който един ден ще се роди — тихо каза той и го сложи на пръста й. — Този пръстен се предава в семейството ни от поколение на поколение от четиристотин години насам.

Алина погледна пръстена, докосвайки сапфира с пръст.

— Ще те обичам, докато съм жива, Артур — каза тя.

— И аз, любима моя.

Той я притисна до себе си и я целуна. И на двамата им се стори, че усещат нечия усмивка върху себе си — на принц Йоханес, който сигурно ги гледаше от своята звезда.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.